ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 522/23998/13-ц

провадження № 61-15524св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна податкова інспекція в Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Генеральна прокуратура України, Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Генеральної прокуратури України, подану її представником Хорольським Сергієм Вікторовичем, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Бойчука А. Ю., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Суворова В. О., Сватаненка В. І., Артеменка І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Генеральної прокуратури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль»

(далі - АППБ «Аваль»), Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту, виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року замінено неналежного відповідача Генеральну прокуратуру України на належного - Державну податкову інспекцію у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби.

В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 6 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, вона набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . На придбання цього будинку вона отримала кредит в АППБ «Аваль» за договором № 014/08-112/43654 у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 295 300 доларів США.

Вказувала, що під час внесення коштів до банку для погашення кредиту їй вручено лист щодо зобов`язання укласти договір іпотеки між кредитором та позичальником. Після чого вона звернулась до нотаріальної контори, однак у посвідченні договору іпотеки їй відмовлено з посиланням на те, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься заборона відчуження належного їй житлового будинку.

Зазначила, що 8 грудня 2007 року слідчим Генеральної прокуратури України з метою забезпечення виконання вироку суду в частині конфіскації майна накладено арешт на вказаний будинок у межах кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_2 , який жодного відношення до неї не має.

За таких обставин просила звільнити з-під арешту належне їй на праві приватної власності майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , телевізор та більярдний стіл, які знаходяться у цьому будинку.

Зобов`язати Реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону - арешт на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 8 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Звільнено з-під арешту належний ОСОБА_1 на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що постановою слідчого накладено арешт на майно особи, яка не має відношення кримінальної справи. Договір купівлі-продажу від 6 червня 2006 року укладений із дотриманням вимог Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України), її право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, тому вимоги позивача в частині звільнення майна з-під арешту є обґрунтованими. Крім того, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача повинні розглядатися за правилами цивільного процесуального законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту накладення арешту чи включення до опису майна дивана, телевізора та більярдного стола, що знаходяться у вказаному будинку. Також суд зазначив, що Державна податкова інспекція в Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області не є належним відповідачем за вимогами про зобов`язання Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження щодо арешту її будинку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника Генеральної прокуратури України - Жигун І. В. відхилено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 червня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що дійсний позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Апеляційний суд зазначив, що слідчий під час винесення постанови про накладення арешту на майно помилково вважав, що вказаний будинок належить ОСОБА_2 , у зв`язку з чим належний позивачу будинок підлягає звільненню з-під арешту.

У жовтні 2016 року представник Генеральної прокуратури України - Хорольський С. В. звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про звільнення з-під арешту житлового будинку та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що в ході досудового слідства зібрано докази, які свідчать про фактичне придбання вказаного будинку ОСОБА_2 Колишній власник будинку ОСОБА_3 повідомив, що саме ОСОБА_2 домовлявся із ним про купівлю будинку та погашав кредит, який отримано ним у банківській установі під заставу будинку.

Вказував, що з метою забезпечення можливої конфіскації майна ОСОБА_2 . постановою слідчого від 8 грудня 2007 року накладено арешт на майно, у тому числі і на вказаний будинок. Згідно вимог КПК України 1960 року прийняття рішення про скасування вжитих заходів забезпечення належить до компетенції слідчого при закритті кримінальної справи або суду при постановленні вироку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 6 червня 2006 року ОСОБА_1 уклала з АППБ «Аваль» кредитний договір № 014/08-112/43654, відповідно до умов якого отримала кошти у сумі 295 300 доларів США для придбання житлового будинку.

Також суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. Ю. 6 червня 2006 року, ОСОБА_4 продав ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Суди встановили, що 15 листопада 2007 року відносно ОСОБА_2 порушено кримінальну справу № 49-2267, у межах якої постановою слідчого від 8 грудня 2007 року накладено арешт на його майно, в тому числі і на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач не є учасником кримінального процесу у справі, в рамках якої накладено арешт на майно, і не наділена правом оскарження дій слідчого в порядку, визначеному КПК України 1960 року, у зв`язку з чим її вимоги про захист права власності повинні розглядатися за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте такий висновок судів попередніх інстанцій помилковий.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено судами, арешт на житловий накладено під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі статті 126 КПК України 1960 року.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Частиною шостою статті 126 КПК України 1960 року визначено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Проте нормами КПК України 1960 року не передбачено процесуального порядку скасування арешту майна за зверненням осіб, які не є учасниками кримінального провадження.

Разом з тим відповідно до статті 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року).

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України 2012 року).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 року).

Пункт 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року передбачає, що запобіжні заходи, в тому числі і арешт майна, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, арешт на майно, накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає скасуванню за правилами того виду ж судочинства. Оскільки нормами КПК України 1960 року не визначено порядку скасування арешту майна за ініціативою осіб, які не були учасниками кримінального провадження, але є власниками або володільцями арештованого майна, при вирішенні зазначеного питання підлягають застосуванню норми КПК України 2012 року.

Відповідні роз`яснення щодо визначення предметної підсудності справ висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 14-387цс18.

Суди першої і апеляційної інстанцій вирішили справу у порядку цивільного судочинства, не врахувавши вимог статті 15 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Згідно з частинами першою, другою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України встановлює, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної підсудності справи та розглянули у порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду у порядку кримінального судочинства, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 255, 409, 414, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України, подану її представником Хорольським Сергієм Вікторовичем, задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 8 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеський області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Генеральна прокуратура України, Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту, виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна закрити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик