Постанова

Іменем України

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 569/7901/16-ц

провадження № 61-27464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструк С. В., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла на підставі статті 116 ЖК Української РСР.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 26 травня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду від 23 вересня 2015 року.

Від шлюбу мають трьох неповнолітніх доньок ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, вона має неповнолітнього сина від першого шлюбу ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає разом із ними.

В лютому 2008 року на склад сім'ї із шести осіб їм була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, основним наймачем якої є ОСОБА_5

Посилаючись на те, що відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки і скандали, систематично порушує правила співжиття, чим робить неможливим для неї та неповнолітніх дітей проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, просила позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року у складі судді Бердія М. А. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Суд першої інстанції, застосувавши норми статті 116 ЖК України, виходив із того, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших членів сім'ї проживання з ним в одній квартирі.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Попереджено ОСОБА_5 про дотримання належних правил співжиття з іншими членами сім'ї у квартирі АДРЕСА_1.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач не довела обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу щодо нього виявились безрезультатними.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для виселення відповідача.

Зокрема, зазначала, що суд апеляційної інстанції не врахував наявність у матеріалах справи письмових доказів щодо її неодноразових звернень до правоохоронних органів з приводу систематичних сімейних дебошів, які влаштовує відповідач, створюючи умови, неможливі для проживання їй та трьом неповнолітнім донькам з ним в одному житловому приміщенні, а також не звернув уваги на постанови Рівненського міського суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 173-2 КУпАП та кримінальної відповідальності за частиною першою статті 125 КК України.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 569/7901/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2006 року до вересня 2015 року, від якого мають трьох малолітніх дочок: ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, з позивачем проживає неповнолітній син від першого шлюбу ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В лютому 2008 року ОСОБА_5 на сім'ю із шести осіб було надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою ОСББ «Волинь» від 13 травня 2016 року основним наймачем спірного житлового приміщення є ОСОБА_5

Також установлено, що відповідач зловживає спиртними напоями, постійно влаштовує скандали та конфлікти, принижує ОСОБА_4, свідками чого стають діти.

Згідно з листом Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 25 лютого 2016 року ОСОБА_4 неодноразово зверталась з повідомленнями щодо неправомірної поведінки відповідача, всі повідомлення були розглянуті як звернення громадян. За цими заявам заходів попередження або суспільного впливу прийнято не було.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких стаття 116 ЖК Української РСР пов'язує можливість бути виселеним без надання іншого жилого приміщення.

Лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат