ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року

м.Суми

Справа №591/1890/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/1380/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Пархоменко А.П.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_8

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 07 червня 2018 року

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, мотивуючи вимоги тим, що 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав позичальнику кредит у формі кредитної лінії в іноземній валюті в розмірі 53507 швейцарських франків, що еквівалентно 223125,00 грн., зі сплатою 9,99% річних та кінцевим строком повернення 26 квітня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договори поруки № 111679, № 111677, відповідно до яких останні зобов'язалися перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов'язань щодо повернення суми боргу, сплати процентів та штрафних санкцій.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 53463, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, станом на 01 вересня 2017 року, виникла заборгованість у розмірі 15496,87 швейцарських франків, з яких: 11147,45 швейцарських франків - прострочена заборгованість за наданим кредитом, 4349,42 швейцарських франків - заборгованість по процентам за користування кредитом та 90835,19 грн. - пеня.

Просило стягнути на користь банку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та солідарно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та судові витрати.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, остаточно уточнивши вимоги, просила визнати недійсним кредитний договір № 0, укладений між нею та АКІБ «УкрСиббанк» з моменту укладення та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: визнати недійсним договір іпотеки № 53453 від 27 квітня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5, а також договори поруки від 27 квітня 2007 року, укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 № 111679 та з ОСОБА_3 № 111677.

Позов мотивовано тим, що договір про надання споживчого кредиту від 27 квітня 2007 року укладений із порушенням істотних умов договору, встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для укладення, із використанням елементів нечесної підприємницької діяльності всупереч існуючим нормам і вимогам діючого законодавства. При укладенні договору банком не були дотримані вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: її введено в оману щодо істотних умов договору, не повідомлено їй, як споживачу послуг, інформацію, передбачену вказаним законом. Зазначала, що банк приховав від неї інформацію про додаткові платежі на користь банку щодо валюти, яку вона фактично отримає за кредитним договором та додаткових фінансових витрат, пов'язаних з конвертацією кредитних коштів, а також інфляційного застереження і можливих ризиків. Отже, укладення кредитного договору не відповідало її внутрішній волі, відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. Також, просила визнати недійсними договір іпотеки та договори поруки.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2018 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2007 року № 0 в сумі 15496,87 швейцарських франків та 90825,19 грн. пені.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2007 року № 0 в сумі 15496,87 швейцарських франків та 90825,19 грн. пені.

Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати в сумі 7532 грн. 78 коп., по 2510 грн. 93 коп. з кожного відповідача.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_8., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано належної оцінки тій обставині, що позивач надав суду різні редакції кредитного договору від 27 квітня 2007 року № 0, на підставі якого було здійснено стягнення заборгованості та вказаний договір вона не підписувала. Вважає, що відповідно до ч. 1 ст.103 ЦПК України призначення експертизи для з'ясування спірного питання у цій справі судом було обов'язковим.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсними кредитного договору, договорів іпотеки та поруки не оскаржується, а отже в силу положень ст. ст. 13, 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначало, що твердження ОСОБА_1 про те, що нею виконувалися зобов'язання не за кредитним договором № 0, а за договором № 0, не відповідають дійсності та матеріалам справи, які містять копії касових документів про здійснення позичальником на протязі 8 років платежів на виконання нею зобов'язань за кредитним договором № 0. Вказувало, що розгляд цієї справи відбувався за правилами, встановленими ЦПК України, який діяв до 15 грудня 2017 року і експертиза призначалася за заявою осіб, які беруть участь у справ, проте ОСОБА_1 протягом усього часу розгляду справи не заявляла клопотання про призначення експертизи, а тому її твердження про те, що суд зобов'язаний за приписами ЦПК України в новій редакції призначити експертизу, свідчить про зловживання ОСОБА_1 своїми правами як учасника справи.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката ОСОБА_8., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника ПАТ «УкрСиббанк» - адвоката Юрченка В.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав позичальнику кредит у формі кредитної лінії в іноземній валюті в розмірі 53507 швейцарських франків, що еквівалентно 223125,00 грн., зі сплатою 9,99% річних та кінцевим строком повернення 26 квітня 2017 року.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № 8700 для подальшого використання за цільовим призначенням або шляхом видачі готівки через касу банку (т. 1, а.с. 16-22).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договори поруки № 111679, № 111677, відповідно до яких, останні зобов'язалися перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов'язань щодо повернення суми боргу, сплати процентів та штрафних санкцій (т. 1, а.с. 23-26).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 53463, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 та копій меморіальних ордерів № від 27 квітня 2007 року, № від 20 червня 2007 року, № від 23 липня 2007 року вбачається, що 27 квітня 2007 року ОСОБА_1 отримано шляхом зарахування на її поточний рахунок № 8700 кредит у розмірі 53507 швейцарських франків, 7855 швейцарських франків, 1300 швейцарських франків, згідно з угодою № 0 від 27 квітня 2007 року (т. 2, а.с. 100-134).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, станом на 01 вересня 2017 року, виникла заборгованість у розмірі 15496,87 швейцарських франків, з яких: 11147,45 швейцарських франків - прострочена заборгованість за наданим кредитом, 4349,42 швейцарських франків - заборгованість по процентам за користування кредитом та 90835,19 грн. - пеня.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» мотивоване тим, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача з боржника і поручителів, які несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що фактичне надання кредиту ОСОБА_1 за кредитним договором № не відбулося, вказаний договір за приписами ч. 2 ст. 640 та ч. 2 ст.1046 ЦК України є неукладеним, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони кредитного договору погодили всі його умови, підписавши його, тим самим посвідчили свою обізнаність та згоду з його умовами.

При укладанні договорів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено в формі, встановленій законом, та вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме отримання кредитних коштів, що і було здійснено сторонами.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, протягом тривалого часу ОСОБА_1 виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, що також свідчить про її згоду з умовами договору про надання споживчого кредиту № 0.

Так, виписка за кредитним договором, яка є письмовим доказом підтвердження здійснення всіх операцій за договором, містить відомості щодо здійснених ОСОБА_1 платежів за кредитним договором та обліку прострочених сум.

Отже, про існування кредитних відносин свідчить виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними, що підтверджується касовими документами, заявами на переказ готівки та заявами - індивідуальними угодами на купівлю іноземної валюти для погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 27 квітня 2007 року, які містяться в матеріалах справи (т. 3, а.с. 55 - 66, 109 - 143).

Як убачається довідки-розрахунку за кредитним договором, станом на 01 вересня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 15496,87 швейцарських франків, з яких: 11147,45 швейцарських франків - прострочена заборгованість за наданим кредитом, 4349,42 швейцарських франків - заборгованість по процентам за користування кредитом та 90825,19 грн. пені за період з 01 вересня 2016 року до 01 вересня 2017 року (т. 3, а.с. 151-165).

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», відповідно до приписів ст. ст. 554, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, обґрунтовано пред'явило вимогу до відповідачів у справі як солідарних боржників, як щодо дострокового повернення частини кредиту, що мав сплачуватися відповідно до графіку його повернення, так і заборгованості з його повернення та відсотків за користування.

Відповідачами, всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором.

За встановлених обставин справи та вимог закону, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем надано різні редакції кредитного договору від 27 квітня 2007 року № 0, на підставі яких було стягнуто заборгованість, не заслуговують на увагу.

Як убачається із матеріалів справи, до заперечення на позовну заяву ПАТ «УкрСибанк» від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_1 додала копію договору № 0 від 27 квітня 2007 року, ідентичну тій копії договору, яка була додана банком до позовної заяви (т. 1, а.с. 121-131), і заперечень щодо невідповідності договору тому, який підписала вона, у запереченні не висловлювала.

Крім того, з копій касових документів убачається, що ОСОБА_1 здійснювала на протязі 8 років платежі на виконання нею зобов'язань саме за кредитним договором № 0.

Як за правилами, встановленими ЦПК України, який діяв до 15 грудня 2017 року, так і за діючим ЦПК України, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, судова експертиза у спірних правовідносинах могла бути призначена судом тільки за заявою осіб, які беруть участь у справі, проте ОСОБА_1 протягом усього часу розгляду справи не заявляла клопотання про призначення судової експертизи, а тому її твердження в апеляційній скарзі про те, що суд зобов'язаний був за приписами ЦПК України в новій редакції призначити експертизу, є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідив всі докази, які підтверджували позицію позивача та входили до предмета доказування, надав їм належну оцінку, застосував положення законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк».

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшла свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_8 до апеляційного суду подано клопотання про зупинення провадження, в якому, посилаючись на положення п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, просив зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 591/3783/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору № 0 від 27 квітня 2007 року, проте, апеляційний суд вважає, що у задоволенні клопотання необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Зупинення провадження у справі не повинно призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Статтею 251 ЦПК України визначені випадки, в яких суд зобов'язаний зупинити провадження, а статтею 252 цього Кодексу визначено обставини, за яких суд має право зупинити провадження у справі за заявою учасника справи або з власної ініціативи.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України, який визначає обов'язок суду зупинити провадження у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Крім того, частиною 3 статті 210 ЦПК України встановлено, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини 1 статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

З зазначеного слідує, що пункт 6 частини 1 статті 251 ЦПК України не є підставою для зупинення провадження у справі, яка переглядається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина