Справа № 216/1749/18
провадження №2/216/1770/18
26 вересня 2018 року
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу у складі:
головуючого судді Бутенко М. В.
секретаря Янчук С. О.
розглянув заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Придніпровська товарна біржа, КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на придбане нерухоме майно,
ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Придніпровська товарна біржа, КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на придбане нерухоме майно.
Просять суд визнати дійсним реальним та виконаним правочин: договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19 квітня 1996 року за № 187-Н/96 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який складається з наступного: А - житловий будинок загальною площею 49,4 кв.м.; Б- сарай; В - уборна; Г - погреб; Д - сарай; Е - водопровід, замощення, огорожа, ворота, які знаходяться на земельній ділянці площею 589 кв. м., укладений на Криворізькому філіалі Придніпровської товарної біржі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Визнати за ними право власності на вищезазначений будинок з подальшою реєстрацією у відповідних органах державної реєстрації прав та їх обтяжень.
Оскільки, відповідно до статті 15 Закону України "Про товарну біржу", яка на момент укладення таких "біржових угод", дозволяла їх укладати без подальшої нотаріальної реєстрації, угода купівлі-продажу нерухомого майна - нотаріально оформлена не була.
На даний час нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомості позивачі не мають можливості, оскільки нотаріальне посвідчення таких договорів на даний час законодавством не передбачено, у зв*язку із чим звертаютьсяься до суду.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з*явилися, надали до суду заяви, в яких просять суд розглянути справу без їх присутності, без фіксації технічними засобами та у заочному порядку.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, судові повістки направлені їй за адресою зазначеною в позовній заяві, як останнє відоме місце реєстраційного обліку, не отримує, інформації щодо іншої адреси для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомила, не надав суду жодної заяви або клопотання, у зв'язку з чим суд визнає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди позивачів, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України.
Представники третіх осіб: Придніпровської товарної біржі та КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», також до суду не з'явилися, про дату та час судового розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оскільки, відповідно до статті 15 Закону України "Про товарну біржу", яка на момент укладення таких "біржових угод", дозволяла їх укладати без подальшої нотаріальної реєстрації, угода купівлі-продажу нерухомого майна - нотаріально оформлена не була.
При укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди зі всіх істотних умов договору, договір між сторонами було виконано у повному обсязі.
Після укладання зазначеного договору, позивачами було повністю виконано його умови.
Підтвердженням виконання сторонами договору є видача покупцям екземпляра договору, другий екземпляр залишений на зберігання в біржі.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина.
Відповідно до статті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов'язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов 'язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356].
Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов'язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню.
Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 41 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.
Відповідно до частини 2 статті 47 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального засвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
Частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) передбачено, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Тобто, викладені аналогічні норми щодо підстав визнання договору дійсним в діючому ЦК України(в редакції 2003 року), та ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення угоди.
Встановлення дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна, віднесено до компетенції суду.
Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню й державній реєстрації.
При викладених обставинах є всі підстави визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на товарній біржі - дійсним. У відповідності з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність» від 1991 року, який був чинним станом на 29 жовтня 2002 року, визначено, що громадянин набуває право власності на майно на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Проаналізувавши те, що договір купівлі-продажу сторін по справі не знаходиться в протиріччі з законом, в момент його укладення він був виконаний повністю і до цього часу ніхто із сторін по правочину не вимагає його розірвання, позивачі зареєструвалися за адресою набутого житла, де продовжують мешкати до сьогоднішнього часу, суд вважає, що угоду необхідно визнати дійсною.
Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Придніпровська товарна біржа, КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на придбане нерухоме майно - задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19 квітня 1996 року за № 187-Н/96 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який складається з наступного: А - 1 житловий будинок загальною площею 49,4 кв.м.; Б-сарай; В - сарай, Г - уборная, Д - погреб, Е - сарай, водопровід-І, замощення-ІІ, огорожа № 1, ворота № 2, огорожа № 3, які знаходяться на земельній ділянці площею 589 кв. м., укладений на Криворізькому філіалі Придніпровської товарної біржі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_2.
Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, право спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який складається з наступного: А - 1 житловий будинок загальною площею 49,4 кв.м.; Б-сарай; В - сарай, Г - уборная, Д - погреб, Е - сарай, водопровід-І, замощення-ІІ, огорожа № 1, ворота № 2, огорожа № 3, які знаходяться на земельній ділянці площею 589 кв. м., з подальшою реєстрацією у відповідних органах державної реєстрації прав та їх обтяжень.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_3, ІПН НОМЕР_2, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_4, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1
Відповідач: ОСОБА_3, паспорт НОМЕР_5, виданий ОВД Орджонікідзевського міськвиконкому Дніпропетровської області, 04. 08 1977 року, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2.
Третя особа: Придніпровська товарна біржа. Адреса: м. Дніпро, вул. Набережна Победи 32.
Суддя: М. В. Бутенко