ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 208/8304/15-ц

провадження № 61-13373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Міністерство оборони України, Концерн «Військессетменеджмент»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Ричка С. О., та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Міністерства оборони України, Концерну «Військессетменеджмент», уточненим у лютому 2016 року, про визнання незаконним та скасування наказу Міністра оборони України № 31-ДП від 6 жовтня 2015 року, поновлення на посаді тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора Концерну «Військессетменеджемент», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням; просив зобов'язати Міністра оборони України укласти з ним як з переможцем конкурсного відбору на заміщення вакантної посади керівника Концерну «Військессетменеджмент» контракт і призначити на посаду генерального директора Концерну «Військессетменеджемент».

Посилався на те, що наказом Міністра оборони України № 2-ДП від 16 березня 2015 року він призначений тимчасово виконуючим обов'язки генерального директора Концерну «Воєнремсервіс», перейменованого у Концерн «Військессетменеджемент», а наказом Міністра оборони України № 31-ДП від 6 жовтня 2015 року - звільнений від тимчасового виконання обов'язків генерального директора Концерну «Військессетменеджемент».

Відсутність у наказі про призначення тимчасово виконуючим обов'язки вказівки про строк, на який його призначено, і виконання ним цих обов'язків більше двох місяців, на думку позивача, свідчить про безстроковий характер трудових відносин. Міністерство оборони України, не запропонувавши перед звільненням іншу роботу, порушило його трудові права та завдало моральних страждань. Крім того, у травні 2015 року він переміг у конкурсі на заміщення посади генерального директора Концерну «Військессетменеджемент», проте контракт з ним укладений не був. Ураховуючи, що він є переможцем конкурсу і тривалий час після спливу двомісячного терміну з часу призначення продовжував виконувати обов'язки генерального директора, позивач просив позов задовольнити.

Посилаючись на те, що наказ Міністра оборони України № 31-ДП від 6 жовтня 2015 року є незаконним, а звільнення проведено з грубим порушенням вимог чинного законодавства України про працю, просив визнати незаконним та скасувати цей наказ, поновити його на посаді тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора Концерну, стягнути з Концерну на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 6 жовтня 2015 року по 31 березня 2016 року; стягнути з Міністерства оборони України на його користь 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 235 КЗпП України та пункту 4 частини першої статті 367 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час звернення з позовом, просив допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судові витрати у справі покласти на відповідачів.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністра оборони України № 31-ДП від 6 жовтня 2015 року.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора Концерну «Військессетменеджмент».

Стягнено з Концерну «Військессетменеджмент» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 27 930,85 грн за період з 6 жовтня 2015 року по 31 березня 2016 року та 5 000 грн - у відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу Міністра оборони України № 31-ДП від 6 жовтня 2015 року про увільнення та поновлення на посаді тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вважається таким, що затверджений уповноваженим органом на цій посаді, якому при звільненні не запропоновано іншу роботу, не видано копію наказу про увільнення, не проведено виплату належних сум, що свідчить про порушення трудових прав позивача, тому такі підлягають захисту шляхом визнання наказу незаконним і поновлення позивача на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат.

Стягнено з Концерну «Військессетменеджмент» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 7 жовтня 2015 року по 31 березня 2016 року в розмірі 26 249,56 грн та 200 грн - у відшкодування моральної шкоди.

Стягнено з Міністерства оборони України та Концерну «Військессетменеджмент» в дохід держави судовий збір у розмірі по 406,85 грн з кожного.

У іншій частині рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд в цілому погодився з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, вважаючи їх законними та обґрунтованими, і вважав, що позивач підлягав поновленню і з тих підстав, що на час видання оспорюваного наказу ОСОБА_4 був звільнений за угодою сторін з посади, на якій він працював до переведення на посаду тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора Концерну.

У листопаді 2016 року Міністерство оборони України подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судами попередніх інстанцій, зазначає заявник, не враховано, що основним місцем роботи позивача був Концерн «Військторгсервіс», де й зберігалася трудова книжка позивача, який звільнився із займаної ним посади головного спеціаліста відділу по роботі з державними підприємствами за угодою сторін 1 вересня 2015 року, що стало підставою до видання оспорюваного наказу. Після увільнення з посади тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора позивач мав повернутися до виконання обов'язків за основним місцем роботи. Посада керівника об'єкта державної власності займається за результатами конкурсного відбору, який щодо посади генерального директора Концерн «Військессетменеджмент» на час подання касаційної скарги тривав.

Концерн «Військессетменеджмент» подав відзив на касаційну скаргу, у якому підтримав викладені у ній доводи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що наказом Концерну «Військторгсервіс» (по особовому складу) № 33-а від 13 березня 2015 року «Про прийняття на роботу» ОСОБА_4 прийнято на посаду головного спеціаліста відділу по роботі з державними підприємствами Концерну «Військторгсервіс» з встановленням строку випробування тривалістю 1 (один) місяць.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 16 березня 2015 року № 2-ДП на ОСОБА_4 покладено тимчасове виконання обов'язків генерального директора Концерну «Воєнремсервіс».

Наказом Міністра оборони України № 141 від 31 березня 2015 року «Про перейменування Концерну «Воєнремсервіс» та внесення змін до його Статуту» перейменовано Концерн «Военремсервіс» у Концерн «Військессетменеджмент».

Наказом Міністра оборони України № 31-ДП від 6 жовтня 2015 року позивача увільнено від тимчасового виконання обов'язків генерального директора Концерну «Військессетменеджемент».

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначав, що його звільнення відбулось із порушенням норм трудового законодавства, оскільки трудові правовідносини мали безстроковий характер і при звільненні йому іншої роботи не запропоновано; з порушенням Закону України «Про управління об'єктами державної власності» та абзацу 1 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 777 від 3 вересня 2008 року «Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки». Вказував також, що він брав участь у конкурсному відборі та його конкурсні пропозиції визнані найкращими, отже відповідач зобов'язаний був укласти з ним контракт.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким частково погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що наказ про увільнення ОСОБА_4 від тимчасового виконання обов'язків генерального директора Концерну «Військессетменеджемент» суперечить положенням статті 21, 23 КЗпП України, якими врегульовано правовідносини, що виникають при укладенні безстрокового трудового договору та при тимчасовому виконанні обов'язків.

Проте такі висновки зроблені з порушенням норм матеріального права.

Так, за частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Виходячи з положень частини четвертої статті 24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Судами встановлено, що Концерн «Військессетменеджмент» є бюджетною установою та відноситься до державних підприємств - суб'єктів господарювання, що належать до сфери управління Міністерства оборони України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 777 від 3 вересня 2008 року «Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки» призначення керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки здійснюється виключно за результатами конкурсного відбору.

Зазначеною постановою затверджено Порядок проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки.

Відповідно до Закону України «Про управління об'єктами державної власності», Порядку проведення конкурсного відбору керівників державних суб'єктів господарювання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2008 року № 777 (зі змінами), наказом Міністра оборони України № 417 від 21 червня 2012 року утворено постійно діючу комісію для проведення конкурсного відбору керівників державних підприємств суб'єктів господарювання, що належать до сфери управління Міністерства оборони України.

Конкурсний відбір вважається таким, що закінчився, з дня ухвалення комісією рішення про затвердження його результатів (пункт 7 Порядку). Результати відбору оприлюднюються на офіційному сайті суб'єкта управління (абзац 4 пункту 20 Порядку). Відповідно до абзацу 5 пункту 20 Порядку рішення комісії є підставою для укладення контракту між суб'єктом управління (господарською структурою) та переможцем конкурсного відбору.

Таким чином, питання про призначення керівника державного підприємства - суб'єкта господарювання, що належить до сфери управління Міністерства оборони України, відбувається в особливому порядку та виключно за результатами конкурсного відбору.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 наказом від 16 березня 2015 року призначено тимчасово виконувати обов'язки генерального директора Концерну «Військессетменеджемент» у зв'язку з виробничою необхідністю з метою забезпечення належного функціонування концерну без встановлення конкретного терміну виконання позивачем обов'язків генерального директора.

Також суди дійшли висновку, що питання призначення тимчасово виконуючим обов'язки за певними посадами для загального кола працівників чинним законодавством України не врегульовано, тому необхідно застосовувати загальні положення трудового законодавства, зокрема роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/391, яке діє на території України і підлягає застосуванню до спірних правовідносин на підставі постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545-XII.

За абзацом 1 пункту 1 вказаного Роз'яснення від 29 грудня 1965 року №30/391, тимчасовим замісництвом вважається виконання службових обов'язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю. Згідно з пунктом 2 Роз'яснення призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою не допускається. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Керівник підприємства, установи, організації зобов'язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівникові про результати.

Посилаючись на наведені норми, а також ураховуючи, що наказом Міністра оборони України № 2-ДП від 16 березня 2015 року не встановлювався конкретний термін виконання позивачем обов'язків генерального директора Концерну «Військессетменеджемент», а Міністерством оборони України як органом, уповноваженим управляти майном Концерну, позивача так і не призначено генеральним директором Концерну «Військессетменеджемент», суди дійшли висновку про укладення з позивачем безстрокового трудового договору у розумінні пункту 1 частини першої статті 23 КЗпП України.

Крім того, суди послалися на Рішення постійно діючої комісії для проведення конкурсного відбору керівників державних суб'єктів господарювання, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, протокол від 8 травня 2015 року та дані засідання постійно діючої комісії для проведення конкурсного відбору керівників державних суб'єктів господарювання, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, яке відбулось 9 травня 2015 року, і яким конкурсна пропозиція позивача визнана найкращою, а його, відповідно, оголошено переможцем конкурсного відбору.

Суд касаційної інстанції з такими висновками судів не погоджується також.

Згідно зі Статутом Концерну «Військессетменеджмент» (пункт 1.1 розділу 1), затвердженим у новій редакції наказом Міністерства оборони України № 470 від 8 липня 2013 року, Концерн є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну, який належить до сфери управління Міністерства оборони України і здійснює свою діяльність на основі та відповідно до законодавства України і цього Статуту.

Посадовою особою концерну, яка безпосередньо здійснює керівництво поточною діяльністю Концерну, є генеральний директор, який призначається на посаду Уповноваженим органом управління, шляхом укладання з ним контракту відповідно до законодавства (пункт 7.13 розділу 7 Статуту Концерну «Військессетменеджмент»).

Як зазначено у пункті 4 частини першої статті 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», який є спеціальним по врегулюванню питань управління об'єктами державної власності, уповноважені органи управління, до яких згідно з частиною першою статті 4 цього ж Закону віднесені міністерства та інші органи виконавчої влади, відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

У відповідності до підпункту 100 пункту 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671, Міноборони відповідно до покладених на нього завдань в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад керівників підприємств, установ і організації, які належать до сфери управління Міністерства оборони України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2008 року № 777 «Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки» (зі змінами та доповненнями станом на 21 лютого 2015 року) затверджений Порядок проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки (надалі - Порядок) та доручено суб'єктам управління об'єктами державної власності забезпечити призначення керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки виключно за результатами конкурсного відбору.

З огляду на наведені норми спеціальних нормативно-правових актів, якими врегульовані питання управління підприємствами, установами і організаціями, які належать до сфери управління Міністерства оборони України, застосування роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року не є обґрунтованим.

Крім того, касаційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів, викладених у судових рішеннях, щодо участі ОСОБА_4 у конкурсному відборі керівників державних суб'єктів господарювання, що належить до сфери управління Міністерства оборони України, та протоколу від 8 травня 2015 року, на який позивач посилається як на доказ перемоги у конкурсному відборі.

Враховуючи наведене, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зміст судових рішень не відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час їх постановлення, щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не мав законних підстав для задоволення позову, тому судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу про увільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та в частині вирішення питання розподілу судових витрат.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову до Міністерства оборони України, Концерна «Військессетменеджмент» про визнання незаконним і скасування наказу про увільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Міністерства оборони України 3 803,28 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної і касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик