Справа № 377/128/18 Головуючий у І інстанції Малишенко Т. О.
Провадження № 22-ц/780/3095/18 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 47 15.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.,

суддів Гуля А.В., Іванової І.В.

при секретарі Дрозді Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 10 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської Ради Київської області, Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Славутицької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини із матір,ю,

та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування виконкому Славутицької міської Ради Київської області - про визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком та визначення режиму спілкування дитини із матір'ю,

В С Т А Н О В И Л А :

12 березня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача з вимогою визначити місце проживання їх сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею та зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй сина ОСОБА_5, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок та за надання професійної правничої допомоги.

Позовні вимоги були уточнені в частині вимог щодо повернення дитини. Позивач просить суд допустити негайне виконання рішення суду, для чого є всі підстави як відповідно до вимог закону, так і з врахуванням протиправної поведінки ОСОБА_2, який на протязі вже більше як двох місяців після самовільної зміни місця проживання дитини не просто перешкоджає, а фактично не надає позивачу можливості спілкуватися з сином, піклуватися та виховувати дитину.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони з 2012 року стали підтримувати фактичні шлюбні стосунки, проживати в орендованій квартирі. Останнім часом сторони проживали у квартирі АДРЕСА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5, батьком якого є відповідач. Після народження дитини їх особисті стосунки з відповідачем істотно погіршилися. Відповідач виявляв зневагу до позивача, бажання принизити, вів агресивно по відношенню до неї, мали місце непоодинокі факти побиття з відповідними наслідками. Таке відношення до неї неодноразово призводило до того, що вона змушена була уходити від відповідача до своїх батьків разом з дитиною, коли на один - два тижні, іноді на місяць. Але вона все одно поверталася до чоловіка, сподіваючись на зміну його ставлення до неї та виконання ним обіцянки налагодити нормальні сімейні стосунки, заради їх спільної дитини. Передостанній раз на тривалий термін вона уходила від нього у липні 2017 року, а коли він в черговий раз 06 січня 2018 року побив її, внаслідок чого їй були спричинені тілесні ушкодження, вона пішла від відповідача і більше не поверталася. За останнім фактом її побиття вона звернулась до поліції. В той же час, незважаючи на такі стосунки між ними, позивач не заперечувала та не чинила ніяких перепон у спілкуванні батька з дитиною, дозволяючи гуляти з сином, забирати його до себе, його батьків, в тому числі і на декілька днів. Вона вважала, що за будь-яких стосунків між нею і відповідачем, дитина не може бути позбавлена батьківського піклування.

Син ОСОБА_5 з грудня 2017 року був влаштований у дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 8 «Теремок» - Центр Софії Русової.

22 лютого 2018 року, ОСОБА_2 самостійно без попереднього погодження з ОСОБА_3 подав заяву на відрахуваня дитини з дитячого садка, забрав його документи з садка, так само як і саму дитину. І саме з цього дня він повністю ізолював сина ОСОБА_5 від спілкування з нею, не надаючи їй можливості спілкуватися з дитиною, забирати її до себе, гуляти з сином, в тому числі і спілкуватися по телефону, приймати участь у її вихованні .

Відповідач з серпня 2017 року не працює, є безробітним, і поки не виявляє бажання до працевлаштування. Тому всі питання забезпечення дитини лежать на ній та її батьках. В цьому є певна допомога і від батьків відповідача. ОСОБА_3 має реальну можливість та забезпечує дитині належні матеріально - побутові умови, піклується за здоров'я і розвиток сина, а саме головне надає дитині любов матері.

Вищенаведені обставини та вимоги норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про наявність у неї достатніх підстав просити суд визначити місце проживання їх сина ОСОБА_5 разом із нею.

16 квітня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду зустрічний позов до позивача з вимогою визначити місце проживання дитини з ним, та визначити режим спілкування дитини із матір'ю.

Зустрічний позов мотивував тим, що 06 січня 2018 року ОСОБА_3 припинила сімейні відносини з ним, виселилася з квартири де вони мешкали та обрала собі інше місце проживання, їх син залишився проживати з ним.

Весь січень 2018 року між ними були нормальні відносини, дитини проживала з ним і у них не виникало ніяких непорозумінь щодо участі ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною. За січень місяць вона зустрічалася з дитиною кілька разів, одного разу забрала з садочку. Після цього на нього зі сторони ОСОБА_3 почалися написання заяв та скарг, що нібито він обмежує її участь у спілкуванні з дитиною, що не відповідає дійсності, вважає, що місце проживання дитини має бути визначено за місцем проживання його батька.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 10 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, разом із матір'ю ОСОБА_3.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_5 його матері - ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав ухвалення рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Основним недоліком судового рішення вважає те, що суд першої інстанції при вирішенні позову не врахував до кого із батьків дитина має більшу прихильність і не з'ясував думку самої дитини з приводу визначення місця її проживання.

Також не погоджується із судом першої інстанції в тому, що суд обґрунтовуючи свою відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_2 відмовлявся від відвідування спільно з ОСОБА_3 та дитиною Соціально-психологічого центра м.Славутич для отримання психологічної допомоги з метою поновлення нормальних стосунків між батьками та дитиною. Відповідач зазначає, що вказана установа відноситься до сфери управління Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників терористичної операції, про що свідчить відповідна інформація з Державної реєстраційної служби (дод. 1). Вказана установа не має жодного відношення до дітей, а ОСОБА_5 не має відношення до ветеранів війни та учасників антитерористичної операції. Тому відповідач правомірно відмовився туди звертатися.

Не погоджується також відповідач із тим, що суд прийняв до уваги висновок № 312 від 07.05.2018 року органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_5 з матір'ю, оскільки у вказаному висновку відсутнє посилання на те, що з'ясовувалась думка сина з ким він бажає проживати. Тому вказаний висновок вважає неналежним і недопустимим доказом у справі.

Натомість вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги наданий ним доказ, а саме висновок практикуючого психолога ОСОБА_8, з якого вбачається, що дитина має більшу прихильність до батька. При цьому суд не запропонував сторонам просити про призначення іншого психологічного дослідження чи експертизи.

Відповідач просив апеляційний суд призначити у справі судово-психологічну експертизу на вирішення якої поставити питання: з ким із батьків бажає проживати син ОСОБА_5.

Також ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 і задоволення його зустрічного позову.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що суперечать фактичним обставинам, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та були предметом ретельного та тривалого дослідження при розгляді справи в суді першої інстанції.

Позивач зазначає, що доводи ОСОБА_2 про те, що соціально-психологічний центр м.Славутич не може працювати з дітьми не відповідають дійсності, оскільки згідно з наданого витягу з Положення про соціально-психологічний центр м.Славутич до сфери його діяльності відносяться також конфліктні ситуації в сім'ї і в ньому працюють декілька психологів, які в тому числі мають досвід роботи як дитчих психологів, а також соціальні педагоги. (а.с.38) Позивач наполягає на тому, що її пропозиція звернутись до вказаної установи була зроблена для нормалізації стосунків між ними, як батьками дитини, а головне - для нормального спілкування з дитиною. Однак відповідач не зацікавлений в тому, щоб налагодити нормальні стосунки і саме тому відхиляє всі її пропозиції.

ОСОБА_3 вважає, що суд першої істанції обгрунтовано не прийняв в якості належного і допустимого доказу висновок практикуючого психолога ОСОБА_8, оскільки відсутні докази, що дана особа є практикуючим психологом, здійснює на законних підставах таку діяльність та має право на проведення психодіагностичного обстеження дитини. Зміст цього обстеження, за відсутності повної інформації у особи, яка його здійснювала, стосовно відносин у сім'ї та без будь-якого спілкування з обома батьками, встановлення умов, підстав та обставин проживання дитини разом з батьком з 22 лютого 2018 року, давали суду всі підстави визнати дане обстеження неналежним та недопустимим доказом. Тому саме з метою проведення психодіагностичного обстеження дитини у повному обсязі в суді і було запропоновано відповідачу спільно з позивачем і їх сином ОСОБА_5 відвідати соціально-психологічний центр м.Славутича, від чого відповідач категорично відмовився.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не з'ясував думку дитини, позивач зазначає, що суд врахував, що така думка або висловлювання дитини буде спотвореною та необ'єктивною внаслідок повної ізоляції ОСОБА_2 від сина ОСОБА_5 його матері ОСОБА_3 з 22 лютого 2018 року і по даний час, постійного психологічого впливу з його боку та його батьків на дитину з метою створення негативного образу позивача як матері.

Щодо призначення експертизи позивач не заперечувала, але просила поставити на вирішення експертизи інші питання.

Позивач просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення суду залишити без змін.

Також свій відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав орган опіки та піклування. З доводами апеляційної скарги не погоджуються. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві зазначають, що 22 лютого 2018 року до органу опіки та піклування звернулась ОСОБА_3 із заявою про визначення місця проживання сина ОСОБА_5. Цього ж дня до служби у справах дітей виконавчого комітету Славутицької міської ради звернувся і ОСОБА_2. який повідомив, що він дійсно забрав дитини із дитячого садочка і має намір, щоб дитина проживала з ним.

28 лютого 2018 року виконавчим комітетом Славутицької міьскої ради було прийняте рішення № 157 «Про визначення способу участі матері у вихованні дитини та спікування з нею».

Рішення органу опіки та піклування від 28 лютого 2018 року ОСОБА_2 не виконувалось. Питання невиконання цього рішення вирішувалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 15 березня 2018 року і комісія визначила щляхи вирішення ситуації що склалась в даній сім'ї щодо участі обох батьків у вихованні дитини і було запропоновано, зокрема ОСОБА_2 визначитись щодо підписання/непідписання договору з Комунальним закладом «Славутицький міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» про співпрацю та здійснення соціального супроводу. ОСОБА_2 договір не підписав, що є підставою вважати, що урегулювати стосунки з ОСОБА_3 щодо рівних прав та обов'язків відносно дитини не має наміру.

Починаючи з 22.02.2018 року працівниками служби у справах дітей спільно з ОСОБА_3 неодноразово відвідувалось місце проживання ОСОБА_2 з метою спілкуваня матері з дитиною, однак матір побачила дитину лише 23.03.2018 року, однак зустріч миттєвою, оскільки ОСОБА_2 швидко зачинив двері квартири.

З врахуванням наведеного, орган опіки та піклування зазначає, що в своїми діями, зневажливим ставленням, ідеалізованою батьківською любовью до дитини ОСОБА_2 призвів до певної ізольованості ОСОБА_5, що унеможливлює спілкування матері з сином та є найбільшм моральним злочином у вихованні дітей, а також обмежив спілкування сина з однолітками. Дитина без суттєвих причин тривалий час не відвідує дитячий дошкільний заклад. ОСОБА_2 шляхом психічного впиву тримає біля себе ОСОБА_5.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою суду від 24 липня 2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення експертизи з тих підстав, що відповідне клопотання ним в суді першої інстанції не заявлялось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилались в апеляційній скарзі та видзивах на неї судова колегія вважає, що апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження (а.с.12).

ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16). Вищевказане житлове приміщення є однокімнатною квартирою, яка за ордером № 8276 від 3 липня 1995 року була отримана її матір'ю ОСОБА_10 на двох членів сім'ї, в тому числі і на позивача ОСОБА_3.

Відповідно акту № 1-30/08 обстеження умов проживання від 26 лютого 2018 року, складеного фахівцями Служби у справах дітей та сім'ї виконкому Славутицької міської ради Київської області та Комунального закладу «Славутицький міський центр соціальних служб для сім'ї , дітей та молоді» визнано задовільним житлово-побутові умови за адресою: АДРЕСА_1, хлопчик забезпечений необхідним одягом, взуттям, іграшками, продуктами харчування тощо (а.с.22).

В той же час відповідно наданих документів відповідач ОСОБА_2, та син ОСОБА_5, зареєстровані у трикімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_2. Відповідно акту обстеження складеного фахівцями Служби у справах дітей та сім'ї виконкому Славутицької міської ради Київської області та Комунального закладу «Славутицький міський центр соціальних служб для сім'ї , дітей та молоді» в даному приміщенні також визнано задовільним житлово-побутові умови.

ОСОБА_3 з 26 липня 2017 року працює на посаді продавця - консультанта у ТОВ «ДЦ УКРАЇНА», де її дохід за березень 2018 року після утримання обов'язкових платежів і зборів складає 5478,69 гривень (т.2 а.с.14).

За місцем проживання ОСОБА_3 характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою з місця проживання, яка долучена до матеріалів справи (а.с.17).

За місцем проживання відповідач ОСОБА_2 також характеризується позитивно, скарг від сусідів не надходило.

Рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 28 лютого 2018 р. № 157 «Про визначення способу участі матері у вихованні дитини та спілкуванні з нею» було визначено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, та спілкуванні з нею, щотижнево, не менше 3-х разів на тиждень за місцем проживання матері з активізацією змістовного дозвілля, дотриманням режиму дня дитини та здорового харчування, спілкування дитини з матір»ю по черзі під час релігійних, державних свят, необмежене спілкування матері з сином за їх бажанням будь-якими засобами зв'язку. У разі виникнення обставин, що унеможливили зустрічі матері з дитиною, такі зустрічі відбуваються протягом місяця за попередньою домовленістю між батьками. ОСОБА_2 сприяти спілкуванню дитини з матір'ю. Батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходити взаєморозуміння у вирішенні питань, що стосуються малолітнього сина, уникати конфліктних ситуацій та з'ясування стосунків у його присутності, дбати про фізичний та духовний розвиток дитини (а.с.29).

Згідно довідки № 308/02 від 27 квітня 2018 року, виданої Славутицьким міським центром зайнятості громадянин ОСОБА_2 перебував на обліку як безробітний з 24 липня 2017 року по 09 квітня 2018 року, з 10 квітня 2018 року знятий з обліку на підставі письмової заяви про зняття з реєстрації як безробітного. Станом на 27 квітня 2018 року ОСОБА_2 на обліку в Славутицькому міському центрі зайнятості не перебуває, виплату допомоги не отримує (т.2 а.с.15).

Натомість довідкою ТОВ «ДЦ УКРАЇНА» підтверджено, що ОСОБА_3 на даний час працює та має стабільний дохід (т.2 а.с.14).

Вироком Славутицького міського суду Київської області від 03 грудня 2004 року ОСОБА_2 засуджено за ч.1 ст.212 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю на строк три роки (т.1 а.с.250). При цьому судом було оглянуто матеріали по заявам ОСОБА_3 за її повідомленнями про застосування до неї фізичної сили з боку ОСОБА_2, (а.с.208.209). Крім того судом було оглянуто інформація та копія аркуша журналу обліку прийому громадян Славутицького центру соціальних служб для сім,ї, дітей та молоді про звернення до них першої дружини ОСОБА_2, - ОСОБА_2 - ОСОБА_11, про викрадення її чоловіком ОСОБА_2, їх доньки ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.217,218).

В той же час матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про аморальну поведінку позивачки ОСОБА_3, відсутність можливості матеріально та морально забезпечити дитину.

Відповідно до висновку № 312 від 07 травня 2018 року органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 вважають за можливе визначення місця проживання 4-річної дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3, що буде доцільним та відповідатиме його інтересам (т.2 а.с.54). Проживання сина разом із матір'ю відповідає інтересам дитини, оскільки вона має постійне місце роботи, стабільний самостійний дохід, а тому може створити необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 і відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю не було встановлено, отже суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Разом з тим, суд зазначив, що ОСОБА_2 не позбавлений права на участь у вихованні дитини. Надані ОСОБА_2, письмові докази та відеоматеріали свідчать про те, що з того часу як ОСОБА_2 забрав дитину проживати із собою, він займається її вихованням та утриманням, але опікою і вихованням дитини він може також займатися якщо місце проживання дитини буде визначено із матір'ю, оскільки зміна місця проживання дитини не перешкоджає кожному із батьків виконувати свої батьківські обов,язки по вихованню і утриманню дитини.

Суд критично поставився до висновків практикуючого психолога ОСОБА_8, про начебто більшу близькість дитини до батька та бажання проживати з ним ніж з матір'ю. Такий висновок суд не визнав належним та допустимим доказом, оскільки психодіагностичне обстеження ОСОБА_5 було здійснено психологом без попереднього спілкування з обома батьками дитини, за відсутності у нього інформації з приводу стосунків між батьками після припинення між ними фактичних шлюбних стосунків та повну ізоляцію дитини на протязі майже півтора місяця від спілкування з матір'ю. Результати та висновки такого дослідження викладені на бланку та з печаткою Громадської організації «Чернігівська міська асоціація «Конкордія», яка відповідно до видів її діяльності КВЕД 94.99 не має права та не здійснює такої діяльності як надання психологічної допомоги, проведення психодіагностичного обстеження, в тому числі дітей, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Не надано суду доказів того, що психолог ОСОБА_8, має право та займається такою практикою, що у нього є відповідний досвід у сфері дитячої психології. Надаючи оцінку даному дослідженню психолога, суд врахував всі істотні обставини справи, в тому числі і покази допитаних у суді представників соціальних служб, які намагалися прийняти заходи для нормального поновлення стосунків між ОСОБА_3 та її сином, завідуючої ДНЗ № 4 «Маріте», до якого був зарахований ОСОБА_5. Від спільного відвідування психологів у Соціально - психологічному центрі м. Славутич разом з дитиною, отримання там необхідної психологічної допомоги з метою поновлення нормальних стосунків між батьками і дитиною, відповідач ОСОБА_2 категорично відмовився, що знайшло підтвердження у судовому засіданні не тільки з дослідження письмових доказів, показів свідків, а і особистого пояснення ОСОБА_2, та відмови останнього пройти спільне дослідження з матір,ю дитини і малолітнього ОСОБА_5 у психолога.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції детально встановив обставини. які мають значення для вирішення даної справи і які він мав встановити відповідно до ст.161 СК України.

Суд першої інстанції встановив, і це не заперечувалось ОСОБА_2 , що останній 22.02.2018 р. самовільно, без погодження з матір'ю дитини ОСОБА_3, з якою проживала дитина і яка привела дитину в садочок, забрав дитину із дитячого садочка, забрав звідти документи дитини і з цього часу дитина проживає з батьком.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач обмежує матір дитини ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною. Дитина не відвідує дитячий дошкільний заклад і є фактично ізольованою від матері. Ці обставини підтверджуються рядом доказів, які досліджувались судом першої інстанції, а також які були додані до суду апеляційної інстанції і були прийняті судом, оскільки мають виключена значення для справи яка стосується прав та інтересів дитини.

Так із матеріалів справи вбачаться, що рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради від 28 лютого 2018 року був визначений спосіб участі матері ОСОБА_3 у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Також цим рішенням КЗ «Славутицький міський центр соціальних служб сім'ї , дітей та молоді» зобов'язано взяти під соціальний супровід батьків з метою врегулювання сімейних відносин, недопущення порушень прав і законних інтересів ОСОБА_5 на належне батьківське виховання та утримання. (а.с.29т.1)

Вказане рішення ОСОБА_2 не виконувалось, а тому на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Славутицької міської ради 15 березня 2018 року було розглянуто питання про стан виконання рішення виконавчого комітету Славутицької міської ради від 28 лютого 2018 року «Про визначення способу участі матері у вихованні дитини та спілкуванні з нею». Як встановлено комісією з 22 лютого 2018 року ОСОБА_3 жодного разу не бачила сина. ОСОБА_2 не визначає дні, години та місце спілкування матері з сином. Вважає, що лише він як батько дитини може визначати спосіб спілкування сина з матір'ю. Було запропоновано ОСОБА_2 визначитись щодо підписання/непідписання договору з Комунальним закладом «Славутицький міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» про співпрацю та здійснення соціального супроводу, повідомивши комунальний заклад особисто. (а.с. 67 т.1)

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується відповідачем ОСОБА_2 договір про співпрацю з КЗ «СМЦСССДМ» не підписав, тобто урегулювати стосунки з матір'ю дитини щодо рівних прав та обов'язків наміру не має.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме висновку органу опіки та піклування від 07 травня 2018 р. №312, (а.с. 47 т.2), а також листа КЗ «СМЦСССДМ» від 18 липня 2018 р. № 1/26-173 (а.с.131 т.2) та додатку до нього (а.с. т.2) протягом соціального супроводу було здійснено 12 відвідувань сім'ї ОСОБА_2 Лише чотири рази матір змогла побачити дитину, але це побачення відбувалось протягом 1-3 хвилин на порозі квартири, після чого ОСОБА_2 уводив дитину. В інші рази двері квартири не відчинялись.

Із наведеного вбачається, що ОСОБА_2 порушує права як ОСОБА_3 на участь у вихованні дитини, так і права дитини на спілкування з матір'ю, передбачені ст.ст. 153, 155,157 СК України.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитини, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської даності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач створює перешкоди у спілкуванні матері з дитиною, не бажає йти на компроміс для того, щоб знайти взаєморозуміння в питаннях вихованні дитини. Посилання відповідача на те, що дитина не бажає бачити матір і це є основною причиною того, що позивач не спілкується з дитиною, судом першої інстанції правильно не було прийнято до уваги при прийнятті рішення. Як доводиться письмовими матеріалами справи, відповідач здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дитини, яка потребує любові обох батьків. Обмеживши дитину у спілкуванні з матір'ю, не бажаючи вирішувати спільно з позивачем за участі органу опіки та піклування питання вихованні дитини, тим самим відповідач створює умови, за яких втрачається зв'язок матері з дитиною, дитина знаходиться під повним контролем і впливом батька.

Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, що бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї , посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками , іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Разом із тим, з врахуванням встановлених судом обставин, а саме ізоляція дитини від матері, будь-яке опитування дитини психологами, або фахівцями Центру без врахування ситуації, яка склалась в сім'ї і в якій перебуває дитина, не зможе реально відобразити думку дитину, яка має бути врахована відповідно до ст. 171 СК України, ст. 12 Конвенції про права дитини. З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що орган опіки та піклування, а також суд при прийнятті рішення не взяли до уваги думку дитини, є голослівними.

Суд правильно прийшов до висновку щодо неналежності та недопустимості висновку практикуючого психолога ОСОБА_8, своє рішення в цій частині мотивував і доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростували.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини, що мають значення для справи, а саме характеристику сторін і їх поведінку у виниклій конфліктній ситуації, матеріально-побутові умови сторін, а також ту обставину, що відповідач протягом року не працює і не має самостійного доходу . Суд першої інстанції прийшов до правильно висновку про те, що визначення місця проживання дитини з матір'ю буде відповідати інтересам дитини, оскільки ОСОБА_3 вчиняла всі дії, які мала вчиняти відповідно до Договору про соціальний супровід сім'ї, відвідувала психолога, заходи, тренінги, прислухалась до порад фахівців із соціальної роботи Центру, з розумінням ставиться до свого обов'язку не чинити перешкод батьку на участь у вихованні дитини. Суд першої інстанції з врахуванням віку дитини правильно визначився із тим, що дитина не може бути розлучена із матір'ю, оскільки потребує материнської любові і розуміння.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим, зрозумілим і ґрунтується на нормах матеріального права.

З врахуванням наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст 367, 368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, '

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 10 травня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді :