Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/14385/15-ц

провадження № 61-20662св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2017 року у складі судді Кирилюк В. Ф. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Киці С. І., Грушицького А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 632 777,17 грн, з яких: 74 671,43 дол. США (що еквівалентно 1 595 844,20 грн) - заборгованість за кредитом, 63 846,33 дол. США, що еквівалентно 1 364 494,96 грн - заборгованість за відсотками, 672 438,01 грн - пеня, в тому числі 243 732,74 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 428 705,27 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків за період з 12 серпня 2014 року до 12 серпня 2015 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 червня 2007 року між акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в сумі 99 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення до 05 червня 2022 року.

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, між позичальником та банком був укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку банку житловий будинок та майнові права на земельну ділянку, які розташовані на АДРЕСА_1.

Крім цього, кредитний договір забезпечений договорами поруки укладеними 06 червня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 12 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 3 632 777,17 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропуском позовної давності і відповідачем заявлено клопотання про застосування такого строку.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що банк звернувся до суду з пропуском позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України.

У касаційній скарзі, що надійшла у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, заявник зазначав, що 04 листопада 2013 року відповідач зверталася до банківської установи із заявою про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, яке виступає забезпеченням за кредитним договором, тому саме з цієї дати перебіг позовної давності перервався і відповідно до частини першої статті 264 ЦК України почався заново.

17 серпня 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про пропуск банком позовної давності при зверненні з цим позовом.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 161/14385/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що 06 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, траншами у межах максимального ліміту заборгованості 99 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення до 05 червня 2022 року.

На забезпечення виконання своїх зобов'язань за цим договором ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок загальною площею 126,7 кв. м, житловою площею 67, 7 кв. м та майнові права на земельну ділянку загальною площею 0,13 га, які знаходиться АДРЕСА_1. 27 листопада 2007 року до зазначеного договору були внесені зміни шляхом укладення додаткової угоди № 1, якою змінено опис предмету іпотеки.

Кредитний договір також забезпечений договорами поруки, укладеними 06 червня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 12 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 3 632 777,17 грн, з яких: 74 671,43 дол. США (що еквівалентно 1 595 844,20 грн) - заборгованість за кредитом, 63 846,33 дол. США, що еквівалентно 1 364 494,96 грн - заборгованість за відсотками, 672 438,01 грн - пеня, у тому числі 243 732,74 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 428 705,27 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків за період із 12 серпня 2014 року до 12 серпня 2015 року.

Обгрунтовуючи підстави позову, ПАТ «Укрсоцбанк» посилалось на те, що в результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив.

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з пунктом 4.5 укладеного між сторонами кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Відповідно до наданого банківською установою розрахунку останній платіж ОСОБА_3 здійснив 10 березня 2011 року, після чого грошові зобов'язання за договором не виконувались.

Оскільки строк виконання основного зобов'язання банком було змінено на 09 травня 2011 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 01 лютого 2017 року ОСОБА_3 подав заяву про застосування позовної давності з огляду на те, що останній платіж ним внесений у 2011 році.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установив, що, звернувшись до суду 08 вересня 2015 року, ПАТ «Укрсоцбанк» пропустило трирічну позовну давність, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач, у зв'язку із чим дійшов висновку про відмову у позові.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ПАТ Укрсоцбанк» звертало увагу на те, що відповідач неодноразово (04 листопада 2013 року та 14 травня 2015 року) звертався до банківської установи з заявами про надання дозволу на добровільну реалізацію нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці банку, для сплати заборгованості за кредитним договором.

Банк зазначав, що останній платіж за кредитним договором позичальник здійснила 10 березня 2011 pоку і, з урахуванням умов пункту 4.5 договору кредиту, строк користування кредитом сплив 09 травня 2011 pоку, тобто саме з цієї дати банк мав право пред'явити позов до боржника про стягнення заборгованості протягом трьох років, тобто до 09 травня 2014 року.

04 листопада 2013 року у межах позовної давності після сплати останнього платежу ОСОБА_3 звернувся до банківської установи з заявою про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, яке виступає забезпеченням за кредитним договором від 06 червня 2007 pоку.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов'язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов'язаного суб'єкта (боржника), що свідчать про визнання боргу. До таких може відноситися, зокрема, лист, зміст якого свідчить, що боржник визнає існування боргу і бажає відновити погашення боргу,

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Апеляційний суд на порушення вищевказаних вимог закону та статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) не надав оцінки доводам позивача про те, що 04 листопада 2013 року відповідачем подана заява у межах позовної давності після сплати ним останнього платежу та не перевірив, чи є така обставина перериванням перебігу позовної давності.

Тобто апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат