КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/580/2018 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В. в приміщенні Печерського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому з урахуванням заявипро уточнення позовних вимогпросив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 353 771,32 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24 січня 2018 року складає 10 211 546 грн. 53 коп., з яких 200 000 доларів США - сума основного боргу, 130 576,80 доларів США - сума процентів, 23 194,52 доларів США - сума трьох процентів річних.

Посилається на те, що між сторонами 1 серпня 2013 року укладено письмовий договір процентної позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у позику грошову суму, що еквівалентно 200 000 доларів США, та на день подання позову складає 5 191 585 грн. 40 коп. Строк повернення позики складав до 1 листопада 2013 року. Враховуючи, що ОСОБА_1 не виконала умови договору позикисуму коштів не повернула,ОСОБА_3 просив задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання вказаного договору позики недійсним.

Посилається на те, що договір від 1 листопада 2013 року не є реальним. Це лише проект договору. Кошти за цим договором ОСОБА_3 не передавав, а ОСОБА_1 не отримувала, оскільки відсутні дані, що підтверджують передачу коштів. Відсутня ліцензія у ОСОБА_3 на здійснення валютних операцій та підприємницької діяльності як фізичною особою, порушено порядок здійснення операцій в безготівковій формі відповідно до Постанови Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 року № 210, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 липня 2013 року за № 1109/23641. Підпис позивача, який міститься на договорі позики суттєво відрізняється від підпису ОСОБА_3, що міститься в його паспорті та нотаріально посвідченій довіреності на здійснення представництва його інтересів представником ОСОБА_4

Таким чином, на думку відповідача вказаний договір позики є недійсним з підстав порушення форми договору та того, що сторони не дійшли згоди з усіх істотних умов договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 353 771,32 доларів США, що станом на 12 березня 2018 року за курсом Національного банку України становить 9 171 384 грн. 21 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 8 551 грн. 22 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі.

Посилається на те, що зобов'язання ОСОБА_1 за договором позики від 01.09.2013 року перед ОСОБА_3 припинилось у зв'язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі на підставі договору переуступки прав вимоги від 08.04.2014 року, а договір позики від 01.09.2013 року припинив свою дію на підставі ст.606 ЦК України. ОСОБА_1 набула статусу боржника і кредитора одночасно, у зв'язку з чим укладений позивачем договір позики від 01.09.2013 року не має юридичних наслідків. Зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 припинилось в частині вимог боргу за договором переуступки вимоги від 08.04.2014 року з урахуванням зобов'язань за договором позики від 01.09.2013 року. Крім того, суд безпідставно відхилив клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, яке ґрунтувалось на відсутності предмету спору та наявності зарахування зустрічних однорідних вимог.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_3 заперечив проти апеляційної скарги.

Посилається на те, що скаржник у своїй апеляційній скарзі жодних заперечень з підстав та по суті оскаржуваного рішення не заявляє, всі доводи фактично стосуються оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2018 року про відмову у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 Відповідачем не надано належного та допустимого доказу укладення ОСОБА_3 з компанією Compass invest team LP договору позики від 08.09.2014 року, права вимоги по якому в подальшому ніби - то були передані ОСОБА_1, отримання ОСОБА_3 грошових коштів на підставі договору позики від 08.09.2014 року, тому існує неможливість здійснення заліку зустрічних вимог по ньому. Крім того, зазначає, що подавши заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідач намагається отримати задоволення по недійсній (відсутній у сторони) вимозі, яка випливає із фіктивного договору, здійснити зарахування основного боргу, неустойки та трьох процентів річних, які жодним судовим рішенням не підтверджені.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому з урахуванням заявипро уточнення позовних вимогпросив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 353 771,32 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24 січня 2018 року складає 10 211 546 грн. 53 коп., з яких 200 000 доларів США - сума основного боргу, 130 576,80 доларів США - сума процентів, 23 194,52 доларів США - сума трьох процентів річних.

Посилається на те, що між сторонами 1 серпня 2013 року укладено письмовий договір процентної позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у позику грошову суму, що еквівалентно 200 000 доларів США, та на день подання позову складає 5 191 585 грн. 40 коп. Строк повернення позики складав до 1 листопада 2013 року. Враховуючи, що ОСОБА_1 не виконала умови договору позикисуму коштів не повернула,ОСОБА_3 просив задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання вказаного договору позики недійсним.

Посилається на те, що договір від 1 листопада 2013 року не є реальним. Це лише проект договору. Кошти за цим договором ОСОБА_3 не передавав, а ОСОБА_1 не отримувала, оскільки відсутні дані, що підтверджують передачу коштів. Відсутня ліцензія у ОСОБА_3 на здійснення валютних операцій та підприємницької діяльності як фізичною особою, порушено порядок здійснення операцій в безготівковій формі відповідно до Постанови Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 року № 210, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 липня 2013 рокуза № 1109/23641. Підпис позивача, який міститься на договорі позики суттєво відрізняється від підпису ОСОБА_3, що міститься в його паспорті та нотаріально посвідченій довіреності на здійснення представництва його інтересів представником ОСОБА_4

Таким чином, на думку відповідача вказаний договір позики є недійсним з підстав порушення форми договору та того, що сторони не дійшли згоди з усіх істотних умов договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1 серпня 2013 року укладено письмовий договір процентної позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача у позику грошову суму, що еквівалентна 200 000 доларів США. Строк повернення позики до 1 листопада 2013 року.

ОСОБА_1взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми позики відповідно до умов договору позики у передбачений строк не виконала.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що зазначені у позові обставини та доводи не обгрунтовані та не являються підставами для визнання договору позики недійсним в розумінні положення ст.215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1 серпня 2013 року укладено письмовий договір процентної позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача у позику грошову суму, що еквівалентна 200 000 доларів США. Строк повернення позики до 1 листопада 2013 року (т. 1 а.с. 6-7).

Відповідно до п. 5.1 та 5. 2 договору позики кошти позикодавцем надаються у готівковому вигляді. На момент підписання договору кошти отримані в повному обсязі.

Таким чином,доводи відповідача, що кошти позивачем не передавались та нею не отримувались безпідставні, оскільки сторони в договорі позики, який підписали, підтвердили факт передачі коштів позивачем відповідачу.

ОСОБА_1 в порушення умов договору позичені кошти позивачу не повернула.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми позики відповідно до умов договору позики не виконує, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суму у розмірі 200 000 доларів США.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у розмірі 23 194,52 доларів США, які розраховані позивачем станом на 24 січня 2018 року (т.3, а.с. 2) та сума яких відповідачем не оспорена.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки у договорі процентної позики (поворотної фінансової допомоги) не визначено суму процентів, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України та за розрахунком позивача станом на 24 січня 2018 року становить 130 576,80 доларів США - сума процентів (т.3, а.с. 2). З вказаним розрахунком позивача суд погодився, а відповідач вказану суму не оспорив.

Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума 353 771,32 доларів США (200 000 доларів США - сума основного боргу + 130 576,80 доларів США - сума процентів + 23 194,52 доларів США - сума трьох процентів річних).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином,суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 353 771,32 доларів США, що еквівалентно 9 171 384 грн. 21 коп., з розрахунку офіційного курсу Національного банку України станом на 13 березня 2018 року 100 доларів США еквівалентно 2 592,4612 грн.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_1 як на підставу для задоволення зустрічного позову вказує те, що між нею та ОСОБА_3 не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору.

Однак, з такими доводами відповідача суд вірно не погодився, оскільки відповідно до статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору процентної позики (поворотної фінансової допомоги) від 1 серпня 2013 року сторони дійшли усіх істотних умов договору позики. Визначили предмет договору - грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США, строк повернення коштів, порядок виконання умов договору, відповідальність сторін за його невиконання, строк дії договору.

Вказаним договором (п. 5.1, 5.2) сторони підтвердили факт передачі грошових коштів.

Договір сторонами підписано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи відповідача стосовно того, що сторони не дійшли згоди з усіх його умов є необґрунтованими.

ОСОБА_1 як на підставу недійсності правочину посилається також на те, що підпис ОСОБА_3, який міститься в договорі позики суттєво відрізняється від його підпису, що міститься в паспорті та нотаріально посвідченій довіреності на здійснення представництва його інтересів представником ОСОБА_4

Проте, будь-яких клопотань чи заяв про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет оспорювання вказаних обставин ні відповідачем, ні її представником до суду не заявлено.

Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Щодо тверджень відповідача про недійсність договору позики у зв'язку з відсутністю банківської ліцензії у позивача на здійснення валютних операцій, належить виходити з наступного.

Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначається режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Відповідно до пп. г п. 4 ст. 5 вказаного Декрету, на час укладення договору позики, індивідуальні ліцензії видаються Національним банком України резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Передача коштів у позику не є засобом платежу або застави, а тому необхідності в отриманні індивідуальної ліцензії для передачі коштів в іноземній валюті в позику немає.

Таким чином, сторонами дотримана форма договору позики - укладена в письмовій формі і необхідності в отриманні індивідуальної ліцензії на здійснення позики в іноземній валюті немає.

Посилання відповідача на порушення позивачем умов Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки позивач не є суб'єктом підприємницької діяльності, а вказаний договір направлений на отримання прибутку, тому позивач повинен мати ліцензію на здійснення фінансових операцій, судом вірно не прийнято до уваги враховуючи наступне.

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Позивач не є суб'єктом підприємницької діяльності, кошти, передані в позику не є фінансовою послугою у розумінні п. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки не направлені на отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, для цього не використовуються кошти залучених третіх осіб.

Отримання відсотків за позичені грошові кошти є лише мірою відповідальності боржника з метою забезпечення виконання боржником взятих на себе зобов'язань з повернення коштів.

Відповідно до Постанови Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 року № 210, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 липня 2013 року за №1109/23641, яка діяла на час укладення договору позики, передбачалось встановлення граничної суми розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 50 000 грн., а не предметів позики за договорами позики.

Тому, доводи відповідача щодо недійсності договору позики у зв'язку із здійсненням передачі коштів в позику в готівковій формі, а не безготівковій, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, яке ґрунтувалось на відсутності предмету спору та наявності зарахування зустрічних однорідних вимог, колегія суддів не приймає до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_1 посилається на те, що нею укладено договір уступки права вимоги № 892ВВ/1 від 08.04.2017 року з компанією Compass invest team LP. За умовами договору ОСОБА_1 передано право вимоги за договором позики № 892ВВ від 08.09.2014 року, який ніби - то укладено між ОСОБА_3 та компанією Compass invest team LP на суму 250 000 євро.

Представник позивача в судовому засіданні в апеляційному суді пояснив, що договір позики № 892ВВ від 08.09.2014 року на суму 250 000 євро ОСОБА_3 ніколи не підписувався, на наданій до суду копії зазначеного договору міститься не його підпис, а підпис невстановленої особи, вчинений навпроти прізвища ОСОБА_3

Крім того, представник позивача в судовому засіданні в апеляційному суді зазначив, що відповідач не заявляв клопотання про проведення почеркознавчої експертизи для перевірки обставин справжності підпису ОСОБА_3 в договорі позики від 08.09.2014 року.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів відповідно до статей 77-78 ЦПК України на підтвердження факту укладення ОСОБА_3 з компанією Compass invest team LP договору позики № 892ВВ від 08.09.2014 року, права вимоги по якому в подальшому ніби - то були передані ОСОБА_1, отримання ОСОБА_3 грошових коштів на підставі договору позики від 08.09.2014 року, існування заборгованості на суму 250 000 євро ОСОБА_3 перед компанією Compass invest team LP та відповідно на підставі договору відступлення права вимоги від 08.04.2017 року перед ОСОБА_1

ОСОБА_1 у заяві про зарахування зустрічних вимог, визначено непогашене грошове зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 у сумі 11 398 568,20 грн., включаючи суму основного боргу, неустойку та суму трьох процентів річних. При цьому, суми неустойки та трьох процентів річних визначено відповідачем на власний розсуд, жодним чином не перевірено та відповідним судовим рішенням не підтверджено.

Договором відступлення права вимоги № 892ВВ/1 від 08.04.2017 року передбачено перехід до ОСОБА_1 права вимоги до ОСОБА_3 у розмірі 250 000 євро. Згідно п. 2.1. договору ціна договору складає 250 000 євро, що становить вартість права вимоги, що уступається.

Представник позивача в судовому засіданні в апеляційному суді зазначив про відсутність у компанії Compass invest team LP прав вимоги до ОСОБА_3 на суму 250 000 євро.

Будь-які належні та допустимі докази на існування зазначеної заборгованості ОСОБА_3 перед компанією Compass invest team LP, а відповідно (на підставі договору відступлення права вимоги № 892ВВ/1 від 08.04.2017 року) перед ОСОБА_1 в матеріалах даної справи не містяться та судом не розглядалися.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем жодним чином не доведено наявність у неї права вимоги, про залік якої вона заявляла. Відтак у суду були відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Згідно ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3)строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов'язань.

Проте, з матеріалів та обставин справи вбачається спірність вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, що взято до уваги судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, та неможливість їх зарахування, а відтак неможливості закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Доводи апеляційної скарги, що зобов'язання ОСОБА_1 за договором позики від 01.09.2013 року перед ОСОБА_3 припинилось у зв'язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі на підставі договору уступки прав вимоги від 08.04.2017 року, а договір позики від 01.09.2013 року припинив свою дію на підставі ст. 606 ЦК України колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки на даний час позивач ОСОБА_3 не надав згоду на зарахування вимог, таке зарахування на даний час не відбулось, враховуючи думку його представників, відповідно до якої вони ставлять під сумнів дійсність договору переуступки прав вимоги, те, що припинення цих зобов'язань шляхом зарахування однорідних позовних вимог можливе на будь - якій стадії розгляду, у тому числі на стадії виконавчого провадження, у суду першої інстанції не було підстав задовольнити клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету позову, оскільки відповідачем заявлено зустрічний позов щодо визнання недійсним договору.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Також колегія суддів зазначає, що доводів та заперечень по суті рішення апеляційна скарга не містить, всі доводи апеляційної скарги фактично стосуються оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2018 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.