Справа №173/1499/18
Провадження №2/173/896/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2018 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої судді - Петрюк Т.М.

При секретарі - Рудовій Л.В

Розглянувши у відкритому судовому засіданні порядку спрощеного провадження в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів ,-

ВСТАНОВИВ:

22.06.2018 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів до відповідача ТОВ «Максус Лізинг».

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2018 року відкрите провадження у справі. Справу призначено до розгляду в спрощеному порядку без виклику сторін на 05 жовтня 2018 року

Відповідачем відзиву на позовну заяву не надано .

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01483 від 31.05.2018 року, що укладений між ним та відповідачем та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 42000.00грн.

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 31.05.2018 року він звернувся до відповідача з метою придбання автомобіля Lada Largus. В офісі йому запропонували написати заяву про надання йому транспортного засобу вартістю 97000.00 грн. Йому видали рахунок на вищевказану суму. Того ж дня 31.05.2018 року він сплатив 42000.00 грн. Також працівники офісу повідомили його, що поки авто є в наявності, і якщо він дійсно бажає придбати автомобіль на таких вигідних умовах, він повинен якомога скоріше сплатити аванс. Поки вони будуть оформляти договір. Після сплати авансу він повернувся до офісу, де працівник відповідача його повідомив, що залишається мало робочого часу, тому йому потрібно швидко підписати договір і чекати на дзвінок менеджера, який має його повідомити про готовність автомобіля до передачі. Часу на вивчення договору у нього не було. Не маючи фахових знань в галузі права та повністю довірившись відповідачу, він підписав договір не прочитавши його.

В той же день йому зателефонував менеджер цієї фірми та повідомив, що йому потрібно їхати в м. Днірпо та чекати на Набережній для того, щоб потім поїхати до МРЕО та зареєструвати автомобіль. Коли він приїхав до м. Дніпро йому знову зателефонував менеджер а повідомив, що в зв'язку з тим, що автомобіль з Росії і на нього закінчилась сертифікація потрібно почекати 8-10 днів для того, щоб забрати автомобіль.

Після цього він почав читати договір та побачив, що в п.1.1. договору № 01483 від 31.05.2018 року вказаний зовсім інший автомобіль. А саме: Fiat Doblo Combi, 1.4 бензин, вартістю 15835 доларів США. Через вісім днів коли він прийшов до офісу компанії, то офіс був закритий, на телефонні дзвінки представники відповідача не відповідали.

Після цього він зрозумів що його було введено в оману з метою отримати грошові кошти.

Вважає укладений між ним та відповідачем договір таким, що порушує його права як споживача. А також такий, що суперечить умовам чинного законодавства та вимогам, що визначають дійсність правочину. В договорі не зазначені відомості про продавця товару, що позбавляє права позивача на звернення із претензіями у випадку порушення вимог до якості, комплектності придбаного товару. Договір містить ряд умов, які є несправедливим для нього як для споживача, а саме включає комісії за організацію договору, сплачена ним сума визначена як кошти лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за умови невиконання зобов'язань відповідачем цей платіж не повертається. Крім того укладений договір не є нотаріально посвідченим та не спрямований на настання реальних наслідків. Також у відповідача відсутня ліцензія на провадження діяльності із залучення фінансових коштів фізичних осіб, що й стало підставою звернення до суду.

Справа слухалась в спрощеному провадженні без виклику сторін

Відповідачем відзиву на позовну заяву не надано.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Судом встановлено, що 31.05.2018 року, Позивач уклав з ТОВ «Максус лізинг», договір фінансового лізингу № 01483 відповідно до умов якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб зазначений у даній статті та у специфікації ( Додаток № 1 до Договору) (автомобіль марки Fiat Doblo Combi, 1.4 бензин, вартістю 15835 доларів США )

Відповідно до квитанції від 31.05.2018 року року № 16355009 позивач сплатив 42000.00 грн., на виконання умов Договору лізингу № 01483 від 31.05.2018, як зазначено в квитанції оплата за товар по договору по договору.

Відповідно до умов Договору повна вартість предмету лізингу складає - 15838.00 дол. США, авансовий платіж складає 25 %, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу.

Як вбачається зі змісту п.9.1 договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить 10% від вартості предмета Лізингу. Тобто комісія за організацію договору - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору.

Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, який згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично є платою за виготовлення стандартної форми договору.

Як вбачається із змісту Договору комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача. Тому неповернення цих коштів суперечить п. 4 та п.5 ч.3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР.

Стаття 18 Закону «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про:

- виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Пунктом 9.4. спірного договору передбачено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного Договору та з метою виплати Лізингоодержувачем не менше 25% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку №1 до даного Договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої Лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обов'язкові платежі будуть визначені у Додатку №1 до даного Договору, який сторони зобов'язані підписати та який є його невід'ємною частиною.

Крім того, відповідно до п.8.3 спірного Договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Як зазначено у п.10.11 даного Договору дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Тому, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Дана позиція суду також висвітлена в постанові Верховного Суду України 16.12.2015 року( справа № 6-2766 цс15).

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 26 травня 2017 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу , укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. А також неповернення внесеної ним суми в будь-якому випадку. Навіть при невиконанні лізингодавцем взятих на себе зобов'язань за договором.

За наведених обставин суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 215 ЦК України спірний договір належить визнати недійсним.

Приймаючи рішення про визнання спірного договору недійсним, суд також враховує правову позицію, висловлену у постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 р. ( справа № 6-3020 цс15) та від 16.12.2015 року( справа № 6-2766 цс15) , з яких, зокрема, вбачається, що несправедливі умови договору лізингу та відсутність нотаріального посвідчення є підставою для визнання його недійсним.

Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь сплачених коштів в сумі 42000,00 гривень відповідно до умов спірного договору підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно з Законом України «Про захист прав споживачів» , то належить стягнути з відповідача на користь держави 1409 грн., 60 коп., виходячи з того , що позивач звернувся з вимогою про визнання договору недійсним та з вимогою про застосування реституції, тобто повернення сплачених коштів.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати Договір фінансового лізингу № 01483 від 31 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (02093 м. Київ вул. Бориспільська, 11А офіс 404-3 ) - недійсним.

Стягнути з товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (02093 м. Київ вул. Бориспільська, 11А офіс 404-3 ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 грошові кошти, сплачені за договором фінансового лізингу № 01481 від 31 травня 2015 року в сумі 42000.00 грн. (сорок дві тисячі три гривень).

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (02093 м. Київ вул. Бориспільська, 11А офіс 404-3 ) на користь держави судовий збір в сумі 1409 грн., 60 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Повний текст рішення виготовлений 05.10.2018 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 05.10.2018 року

Оприлюднене 17.10.2018 року

Дата набрання законної сили 06.11.2018 року