Справа № 457/267/16-ц
провадження №2/457/21/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

з участю секретаря Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадщину за законом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позов мотивований тим, що 05 березня 2015 року померла ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та на земельну ділянку № 18 у ряді № 17 у Гаражно-будівельному кооперативі «Лісова поляна» у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області. За життя ОСОБА_3 склала заповіт у 2002 році, відповідно до якого заповіла усе своє майно внукові ОСОБА_2 У свою чергу, він (позивач) на час відкриття спадщини є повнолітньою непрацездатною особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом, тому він має право на 1/2 обов'язкової частки всього майна. Він звернувся з заявою про прийняття спадщини, однак не отримав свідоцтва про спадщину, оскільки його син спадкоємець за заповітом, відмовляється надати нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове майно. Просить визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 обов'язкової частки квартири АДРЕСА_2, та на 1/2 обов'язкової частки земельної ділянки № 18 у ряді № 17 у Гаражно-будівельному кооперативі «Лісова поляна», що знаходиться у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області.

У свою чергу, ОСОБА_2 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення від права на спадщину за законом. Зустрічний позов мотивований тим, що позивач за первісним позовом його батько. Він разом з батьками проживав у квартирі бабусі ОСОБА_3 у м. Трускавець по вул. Сагайдачного, 19/16. Батьки між собою проживали погано, його батько зловживав спиртними напоями. У 1986 році його батьки розлучилися. Батько переїхав в Одесу, а він з мамою до 1990 року проживав з бабусею, потім вони проживали окремо, але після навчання він знову повернувся проживати до бабусі. Починаючи з 1994 року батько почав майже щороку приїжджати до Трускавця зі своєю дружиною. Щоразу між ним та бабусею виникали сварки, тому що відповідач постійно просив грошей, спонукав бабусю розміняти квартиру на менші, продати одну квартиру, а гроші віддати йому. Кожного разу після відвідування ОСОБА_1 з дружиною у бабусі було нервове потрясіння, вона довго не могла прийти до нормального стану, вона почала часто хворіти. Такий стан речей дуже тяжко переживав і дідусь ОСОБА_4, який помер 18 вересня 2001 року. У 2002 році ОСОБА_3 склала заповіт на його ім'я, оскільки її рідний син нічим їй не допомагав. Починаючи з 2013 року ОСОБА_3 почала часто хворіти; вона як медик намагалася лікуватися сама, але інколи зверталася у Трускавецьку міську лікарню. На її лікування були потрібні значні кошти, пенсії не вистарчало, тому вона зверталася до сина надати їй матеріальну допомогу, однак він відмовлявся допомагати. Він (ОСОБА_2С.) почав надавати бабусі допомогу. Бабуся померла 05 березня 2015 року у віці 87 років. Просить усунути ОСОБА_1 від права на спадщину за законом та визначення йому обовязкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 підтримав первісну позовну заяву, просив її задовольнити з наведених у змісті заяви підстав, у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. Пояснив, що він ніколи ні в кого жодних грошей не вимагав. Йому відомо, що його мати час від час у період з 2013-2015 років потрапляла до лікарні, коли порушувала дієту. Про складений заповіт у 2002 році йому стало відомо недавно. Коли їй робили операцію у 2002 році на жовчний міхур в Івано-Франківську, то родичі змусили її скласти заповіт на користь онука. На час операції він перебував у плаванні далеко від України, тому не мав змоги приїхати до матері. Востаннє він був у Трускавці у вересні 2014 року. Тоді лежачою вона не була. У звязку з роботою він не міг приїжджати настільки часто, як того би хотілося. Вважає, що його мати не потребувала ні матеріальної допомоги, ні додаткового догляду. Свій синівський обовязок доглядати за матір'ю він виконував в міру наявності вільного часу.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав первісну позовну заяву, просив її задовольнити з наведених у змісті заяви підстав, у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні просили відмовити у первісному позові, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі з наведених у ньому підстав.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона живе неподалік від покійної ОСОБА_3 та працює медсестрою. Інколи вона приходила робити уколи, ставити капельниці ОСОБА_3 Вдома у ОСОБА_3 вона бачила її першу невістку ОСОБА_8. Зі слів ОСОБА_3, вона признавала тільки першу невістку. ОСОБА_3 казала, що у 2002 році заповіла квартиру онукові і була впевнена, що жодних претензій з приводу квартири у сина не буде. В останній період свого життя ОСОБА_3 хворіла, часто попадала в лікарню, де її, як правило доглядала невістка ОСОБА_8 та онук ОСОБА_2. Вона ніколи не чула від покійної, щоб за нею доглядав її син ОСОБА_9. Коли було треба щось купити, то ОСОБА_3 зверталася до невістки та онука. Вона ніколи не казала їй, що син передавав гроші чи інші медикаменти. Вона ніколи не чула, що приїжджав син ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю відповідача-позивача ОСОБА_2 та колишньою дружиною позивача-відповідача ОСОБА_1 Її покійна свекруха постійно мала намір передати квартиру онуку і часто повторювала, що у неї дуже хороший син, який не буде чинити жодних перешкод своєму синові. Коли ОСОБА_3 була хвора, то ОСОБА_1 ніколи не приїжджав, щоб піклуватися про матір. Три роки тому ОСОБА_3 лікувалася у Трускавецькій міській лікарні від панкреатиту. Її колишній чоловік не виконував своїх синівських обовязків відносно матері, коли остання була хвора. Саме онук взяв на себе всі обовязки батька. В останні роки життя ОСОБА_3 була необхідна допомога. Інвалідом покійна не була, тому що принципово не бажала подавати документи, щоб оформити інвалідність. Вона з сином завжди приїжджала, коли ОСОБА_3 була потрібна допомога.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що колись він працював разом з ОСОБА_1 З ОСОБА_3 був знайомий, коли вона ще працювала начмедом. Як йому відомо, ОСОБА_1 приїжджав рідко, у міру своїх можливостей, що пов'язано з його трудовою діяльністю. У 1989-1992 роки, коли він ближче спілкувався з ОСОБА_3, вона була в цілком адекватному стані. Після 2014 року він її не бачив.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 виїхав з Трускавця десь у 1993-1994 році. З тих пір він бачив його 5-6 разів. Він був знайомий з ОСОБА_3 Зі слів ОСОБА_1, йому відомо, що ОСОБА_3 часто хворіла. Раніше часто бачив ОСОБА_3 в районі магазину «Вишенька».

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона є теперішньою дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_6 час від одруження перебувала у дружніх відносинах з ОСОБА_13, попередньою дружиною свого чоловіка. З ОСОБА_2 у неї також дуже приязні стосунки. У її чоловіка з його сином теж були дружні відносини. Після похорону ОСОБА_13 сказала ОСОБА_2, щоб він нарешті йшов у свою чотирьохкімнатну квартиру. Покійна свекруха часто приїжджала в гості до них в Одесу. До Трускавця завжди приїжджали за першої нагоди: коли ОСОБА_1 не перебував у рейсі, коли дозволяв стан здоров'я. У Трускавці кожного приїзду робили генеральне прибирання. Останній раз за життя ОСОБА_3 приїжджали за півроку до її смерті. Коли ОСОБА_1 міг допомогти грошима мамі, то, з його слів, завжди їй допомагав добровільно. Його мама займала досить високе становище, тому не перебувала у скрутному матеріальному становищі.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що він є дядьком ОСОБА_2 та братом колишньої дружини ОСОБА_1 ОСОБА_1 вихованням сина не займався. До Трускавця приїжджає дуже часто: 10-15 разів на рік. За останні кілька років перед смертю стан ОСОБА_3 поступово погіршувався, що було зумовлено її віком та хронічними захворюваннями. У 2002 році її прооперували, син ні доглядом, ні фінансово матері не допомагав після операції. Усі турботи взяли на себе він, його матір та ОСОБА_2. За кілька років до смерті вона мало не кожні два місяці мала лягати в лікарню, тому що хворіла на хронічний панкреатит. Безперечно, ОСОБА_3 потребувала постійного догляду в останні роки життя. На його думку, якби син перед смертю був поруч з матір'ю, то їй би було значно легше. Після розлучення ОСОБА_1 поїхав в Одесу та почав проживати з іншою жінкою, до Трускавця приїжджав рідко. Щороку, вони з дружиною приїжджали, то десь 2-3 дні перебували у квартирі на Сагайдачного, а потім, як правило, слідував скандал між ОСОБА_3 та сім'єю сина. Неодноразово ОСОБА_3 говорила, що допомагала грошима вже дорослому сину, навіть зі своєї пенсії. Коли був похорон ОСОБА_3, то ОСОБА_1 казав йому, що він до квартири покійної мами жодного інтересу немає. ОСОБА_1 мамі ніколи не помагав, а до батька навіть не приїхав на похорон. Психічними захворюваннями ОСОБА_3 не хворіла, не зважаючи на фізичні хвороби та поважний вік. Батьки ОСОБА_1 були досить заможними до розвалу Радянського Союзу, однак перед смертю ОСОБА_1, безперечно потребувала матеріальної допомоги. Навіть перебуваючи на пенсії, ОСОБА_3 неодноразова переказувала гроші синові в Одесу, часто він скаржився, що вона висилала йому замало грошей (про це йому було відомо особисто від ОСОБА_3М.). Крім цього, ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані незадового до смерті,що було спровоковано приступами панкреатиту.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснила, що багато років знайома з обома ОСОБА_13. Їй відомо, що весь період, поки хворіла ОСОБА_3, її син до неї не приїжджав. В останні роки життя (після повернення до Трускавця у 2014 році) вона часто допомагала ОСОБА_3 ОСОБА_2 також постійно доглядав бабусю, годував її. ОСОБА_1 не приїжджав ні разу, навіть коли його матір поклали в лікарню. На її думку, ОСОБА_3 потребувала постійного догляду, тому що вона мала дотримуватися строгої дієти. Вона перебувала у безпорадному стані та потребувала постійної допомоги. Денис та його мама постійно купували для неї дієтичні продукти, а вона деколи готувала для ОСОБА_3 ОСОБА_1 матері жодної допомоги не надавав. Після смерті ОСОБА_3 їй було відомо, що ОСОБА_1 зі своєю дружиною позабирав чимало цінних речей з квартири матері (срібло, золото, кришталевий посуд).

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснила, що вона дуже давно знайома з родиною ОСОБА_1. Денис виріс на її очах, а ОСОБА_1 вона бачила дуже рідко. Вона дуже тісно спілкувалася з ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 В останні роки перед смертю ОСОБА_3 почала часто хворіли. Щоразу, коли їй ставало гірше, вона завжди зверталася до ОСОБА_2. Коли ОСОБА_3 потрапляла у лікарню, то за нею доглядав саме ОСОБА_2. ОСОБА_1 вона дуже давно не бачила. У господарстві їй теж постійно допомагав онук: ставити автономне опалення, вішати штори, прибирати та ін. Кола вона запитувала ОСОБА_3, чому син не приїжджає, то почула відповідь, що у сина грошей немає на дорогу. ОСОБА_1 у лікуванні матері ніколи не допомагав. Вона чула від покійної, що син пропонував їй неодноразово продати квартиру та поділити гроші між ним та ОСОБА_2. Перед смертю (за 2-3 роки до смерті) ОСОБА_3 жила простим життям пенсіонерки та потребувала матеріальної допомоги, а ще потребувала уваги сина. Коли у ОСОБА_3 бували приступи, то вона не могла сама справляти природні потреби. ОСОБА_9 вона не бачила з 90-х років.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснила, що проживає в в одному будинку, де раніше проживала ОСОБА_3, з якою вона перебувала у дружніх стосунках. Її син ОСОБА_1 проживав в Одесі. Бабусю доглядав ОСОБА_2 ОСОБА_1 якось одного разу приїжджав відпочивати зі своєю новою дружиною до Трускавця, однак він ніколи не приїжджав допомагати матері. Коли ОСОБА_3 померла, то її син приїхав на другий день перед самим похороном. Безперечно, ОСОБА_3 потребувала допомоги. Син ОСОБА_9 їй ніколи не допомагав, хоча вона при ній по телефону просила сина приїхати. ОСОБА_1 вона майже не бачила. Перед смертю ОСОБА_3 потребувала допомоги.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні пояснив, що раніше до 2007 року проживав поверхом нижче (у тещі) від ОСОБА_3 Вона досить часто консультувалася в нього з приводу продажу різного роду майна. Якось він зустріч ОСОБА_1 і той повідомив йому, що у нього у Львові на вокзалі «забрали пару тисяч». ОСОБА_3 йому на свого сина ніколи не скаржилася. Поки він жив у тещі, то інколи бачив ОСОБА_1На його думку, ОСОБА_3 у безпорадному стані не перебувала ніколи, тому що кожного разу, коли він її бачив, то вона завжди акуратно виглядала і була дуже доглянутою.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходть до наступних висновків.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщиниправо на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 заповіла усе своє майно, де би воно не було і з чого би воно не складалося, своєму онукові ОСОБА_2. Вказаний заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_18 05 квітня 2002 року (зареєстровано в реєстрі за № 2-840).

ОСОБА_3 померла 05 березня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-СГ № 387802, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області.

З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 (що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 04 червня 1993 року госпрозрахунковим житловим відділом при міськвиконкомі у м. Трускавець). У свідоцтві вказано, що 08 листопада 2002 року за № 1748 видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири ОСОБА_3 Таким чином, на момент смерті квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на праві приватної власності. Крім цього, ОСОБА_3 був виданий Державний акт серії І-ЛВ № 045408, реєстраційний № 972, від 18 лютого 2002 року, площа земельної ділянки 0,0041 га на території Модрицької сільської ради ГБК «Лісова поляна», р. 17, № 18; земельна ділянка передана у приватну власність; кадастровий номер земельній ділянці не присвоєний. Вказаний факт підтверджується листом управління Держгеокадастру у Дрогобицькому районі Львівської області від 25 березня 2016 року № 29-1302-99.4-1370/15-16.

14 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_19 з заявою про прийняття спадщини, вказавши, що він, як спадкоємець за законом, приймає спадщину, що залишилася після смерті його матері ОСОБА_3, а інших спадкоємців, крім нього, немає.

Відповідно до листа Трускавецької державної нотаріальної контори від 09 лютого 2016 року № 40/02-14, адресованому ОСОБА_1, видати заявнику свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 по смерті його матері неможливо, оскільки правовстановлюючі документи знаходяться у ОСОБА_2

Слід зазначити, що на час відкриття спадщини ОСОБА_1 досяг пенсійного віку, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, виданого 19 червня 2014 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Отже, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині, де право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак, застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім'ї чи найближчих родичів спадкодавця.

Стаття 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає, що непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Одночасно відповідно до ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Відповідно до ст. 51 Конституції повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2005 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У ході розгляду справи встановлено, що незадовго до смерті ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані, що підтверджується листом Комунального підприємства «Трускавецька міська лікарня» № 1682/02 від 29 листопада 2016 року, не могла самостійно забезпечувати умови свого життя, оскільки, з показів свідків встановлено, що онук та колишня невістка регулярно закуповували для неї продукти, доглядали її, коли ОСОБА_3 перебувала у лікарні, піклувалися про неї, коли у неї були загострення хронічних хвороб, прибували за її першим викликом про погіршення стану здоров'я.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчинила необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Тобто, при розгляді позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: умисне ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Крім цього, встановлено, що син померлої ОСОБА_3 натомість не піклувався про хвору матір, не забезпечив їй належного догляду, не зважаючи на те, що був обізнаний про її похилий вік та стан здоров'я, оскільки вона сама його про це казала по телефону, що підтвердила свідок ОСОБА_17 Слід наголосити на тому, що свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15 у судовому засіданні розповідали, як покійна ОСОБА_3 піклувалася про свого єдиного сина та разом з батьком забезпечувала його всім необхідним. Свідку ОСОБА_17 ОСОБА_3 говорила, що дуже жаліє, що її сина немає поруч. Оскільки ОСОБА_1 був єдиним сином покійної ОСОБА_3, то саме на його допомогу вона як мати очікувала, у першу чергу, перед смертю.

Свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснили, що є сусідками та подругами ОСОБА_3 Позивача за первісним позовом ОСОБА_1 бачили раз на рік, він там не проживав.

Крім цього, ОСОБА_1 у своїх поясненнях підтвердив, що приїжджав рідко, а мати, на його думку, не перебувала у безпорадному стані, матеріальної допомоги не потребувала.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що ОСОБА_3 у зв'язку з похилим віком та хворобою потребувала допомоги. При цьому жоден зі свідків не підтвердив надання будь-якої допомоги з боку ОСОБА_1, а, навпаки, підтвердили відсутність зустрічей з матір'ю та байдуже ставлення до її віку та хворобливого стану.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 була пенсіонером, постійно лікувалася амбулаторно та періодично стаціонарно (що підтверджується листом Комунального підприємства «Трускавецька міська лікарня» № 1682/02 від 29 листопада 2016 року), часто хворіла та потребувала постійного стороннього догляду, що підтверджується показами свідків ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_16 та ОСОБА_17

Судом встановлено, що померла ОСОБА_3 не отримувала необхідну допомогу від сина ОСОБА_1, хоча ОСОБА_1 розумів той факт, що його мати хворіє. Також судом не встановлено, що ОСОБА_1 не мав фінансової можливості надавати матеріальну допомогу матері.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а позовні вимоги зустрічної позовної заяви про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані, що зумовлений похилим віком та хворобою, внаслідок чого вона не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 тривалий час опікувався та надавав допомогу ОСОБА_3 Позивач за первісним позовом не допомагав, не цікавився станом здоров'я матері, хоча нічого йому не перешкоджало цьому. Окрім цього заповіт від 05 квітня 2002 року є чинним, вищевказане майно (квартира та земельна ділянка) належать ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, що підтверджується сукупністю матеріалів справи.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні первісного позову за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 від права на спадщину за законом та визначення йому обовязкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди першої інстанції.

Суддя: ОСОБА_20