Провадження № 2/760/860/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києві в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника 3-ї особи - Фіщук М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,3-я особа:Служба в справах дітей Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у спілкуванні з дитиною , суд

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом і просить:

- зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, донькою ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визначити способи її участі у вихованні дитини, доньки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановивши наступний графік побачень: кожної суботи з 10:00 до 19:00 та кожного вівторка з 10:00 до 19:00 на території її фактичного проживання, або на її розсуд.

Посилається в позові на те, що з 17 листопада 2012 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_11.

Під час спільного проживання відповідач неодноразово бив її, однак хвилюючись за дитину, вона продовжувала жити з ним.

26 грудня 2013 року він вкотре побив її, вигнав за територію будинку, в якому вони проживали, а дитину залишив у себе всупереч її волі.

В червні 2014 року вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з нею, а відповідач звернувся з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з ним.

Під час знаходження справи в провадежнні суду відповідач викрав з її квартири, де вона проживала, речі, меблі, побутову техніку та обладнання, а тому при дослідженні Органом опіки та піклування умов її проживання був складений негативний висновок, внаслідок чого місце проживання дитини було визначено з відповідачем.

Тривалий час відповідач чинить їй перешкоди в спілкуванні з дитиною, вона не має змоги зустрітися з дитиною, оскільки дитина постійно перебуває у будинку або у дворі за парканом у с. Хотів, де проживає відповідач, і куди її не пускають.

Їй відомо, що дитина не спілкується з однолітками, а лише з батьком та нянями.

ІНФОРМАЦІЯ_2 дитині виповнилося 3 роки, вона придбала для неї подарунок та намагалася відправити його кур»єрською доставкою, однак в службі доставки їй відмовили у наданні послуги, оскільки відповідач погрожував кур'єру фізичною розправою та іншими негативними наслідками, коли виконувалося її попереднє замовлення.

Відповідач не відповідає на її телефонні дзвінки, грошові кошти, які вона направляє на утримання дитини в якості аліментів, не отримує, не дозволяє охоронцям та іншим хатнім працівникам отримувати від неї подарунки для дитини.

Такі дії відповідача свідчать про перешкоди їй у її спілкуванні з дитиною.

Вона неодноразово намагалася вирішити з відповідачем питання своєї участі в вихованні дитини, однак відповідач уникає таких контактів, доступу до будинку та дитини не надає.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала висновок, наданий Органом опіки та піклування, щодо участів позивачки в вихованні дитини.

Представник відповідача ОСОБА_5, приймаючи участь у попередньому судовому засіданні та погоджуючи дату судового засідання, будучи належним чином повідомленим про час розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи у зв'язку з одержанням травми, як виключає можливість його пересування.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача в судовому засіданні здійснюють декілька представників, довіреності трьох з них, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є діючими і не відкликалися відповідачем.

Протягом вересня - грудня 2018 року представники відповідача тричі подавали клопотання про відкладення розгляду справи.

Так, у судовому засіданні 13 вересня 2018 року була оголошена перерва за клопотанням представника відповідача ОСОБА_6 в зв»язку з його відпусткою за межами країни.

В подальшому представник відповідача ОСОБА_5 двічі подавав заяви про відкладення розгляду справи, яка призначалас на 12 листопада 2018 року та 27 грудня 2018 року, тобто два рази поспіль.

Згідно з довіреністю, виданою відповідачем 23 березня 2018 року, представництво його інтересів у суді, окрім ОСОБА_5, уповноважений на підставі цієї ж довіреності здійснювати також ОСОБА_8

Таким чином, повноваження на представництво інтересів відповідача в судовому засіданні уповноважені здійснювати три особи, однак в судове засідання жоден з них не з'явився.

Враховуючи дані обставини, надані представником відповідача ОСОБА_6 пояснення по суті спору, тривалість перебування справи в провадженні суду, належного повідомлення відповідача про час розгляду справи та штат осіб, уповноважених ним на представництво його інтересів у суді, суд вважає за можливе закінчувати розгляд справи в відсутності представника відповідача.

В ході судового розгляду справи представником відповідача був наданий відзив, в якому останній посилається на те, що позивачка не була зацікавлена долею дитини, оскільки не оскаржувала рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком.

Певні дії видимості доказу її інтересу до життя доньки вона почала вчиняти лише після її звернення з касаційною скаргою на рішення суду про позбавлення її батьківських прав.

Зазначив, що Висновок Органом опіки та піклування в даній справі був складений під тиском представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, оскільки раніше з цього приводу Органом опіки був наданий більш об'єктивний висновок з урахуванням обставин справи.

Зазначений висновок, на його думку, також зроблений з урахуванням декількох висновків психологів, наданих за наслідками спілкування з дитиною, копії яких приєднано до матеріалів справи.

Вважає, що оскільки на даний час психологом не проводилася попередня робота з дитиною, задоволення позову призведе до значної психологічної травми дитини.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Позивачем надана відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що всі її спроби побачитись з дитиною закінчувались її побиттям відповідачем, а з січня 2015 року її звернення з цього приводу ним повністю ігнорувалися.

Уповноважений Верховної ради з прав людини був присутнім на засіданні Опікунської ради та діяв в межах наданих йому законом повноважень.

Крім того, відповідач двічі викликався на засідання Опікунської ради, однак жодного разу не з'являвся під різними приводами і своєї позиції до відома даного органу не доніс.

З метою налагодження психоемоційного зв'язку з донькою вона зверталася до психологів Міського центру дитини, однак відповідач відмовився від співпраці з Центром, аргументуючи це тим, що він вже має висновок психологічного обстеження, хоча жодного обстеження з метою налагодження її з дитиною психологічного зв'язку не проводилося.

Вважає, що такі дії відповідача вказують на те, що він свідомо та послідовно створює ситуацію, при якій вона не зможе бачитися з донькою.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім»я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. ч. 7, 8 та 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов»язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Судом встановлено, що сторони з 17 жовтня 2012 року перебували в шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_11.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року шлюб сторін був розірваний.

Цим же рішенням суду визначено місце проживання дитини з батьком.

Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого 22 березня 2018 року Голосіївським районним у м. Києві відділом Державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві 22 березня 2018 року, позивач уклала шлюб та взяла прізвище чоловіка ОСОБА_1.

/ т. 1, а.с. 13 - 14; 26 - 29, т. 3, а. с. 33 /

Судом встановлено та не спростовується сторонами, між ними практично з моменту народження дитини склалися неприязні стосунки, які є перешкодою для спільного вирішення питань, пов»язаних з вихованням дитини, а також участі позивача, як матері, яка проживає окремо, в спілкуванні з нею.

Позивач у судовому засіданні зазначила і цього не спростовували представники відповідача, в грудні 2013 року відповідач вигнав її з дому, де проживала сім »я, і з того часу вона позбавлена можливості спілкуватися з дитиною.

Судом також встановлено, що в квітні 2014 року відповідач звернувся до суду з позовом про позбавлення позивачки батьківських прав відносно доньки.

Остаточним рішенням Солом»янського районного суду м. Києва в справі від 20 березня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018 року, у позові було відмовлено.

/ т.1, а. с. 176 - 178; т.2, а. с. 19 -21; т.3, а. с. 22 -28 /

Даними судовими рішеннями підтверджено, що відповідач чинив і продовжує чинити позивачці перешкоди в спілкуванні з дитиною.

В свою чергу з наданих позивачкою доказів до матеріалів справи вбачається, що вона тривалий час вживає заходи для захисту свох прав на спілкування з дитиною, звертаючись до різних державних органів, представника У повноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також до відповідача з листами про узгодження порядку її спілкування з дитиною.

Позивачка зазначила і це підтверджується наданою нею інформацією, її звернення відповідачем отримувалися, однак будь-якої реакції на них з його боку не було.

Крім того, позивачка зазначила, що вона виконує рішення суду про стягнення з неї аліментів, направляє кошти за місцем проживання відповідача, які ними не отримуються.

Так, з наданих позивачкою до матеріалів справи доказів вбачається, що 26 листопада 2014 року вона зверталася до прокурора Голосіївського р-ну м.Києва з заявою про неправомірні дії відповідача, направлені на відібрання у деї дитини.

08 грудня 2014 року позивачка зверталася до Служби в справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації з приводу захисту прав дитини та її інтересів на участь у її вихованні.

Її звернення до державних органів за цей період часу були неодноразовими, в ситуацію, пов»язану з перешкодами в її участі, як матері дитини, в виховання дитини, залучені визначені на це законом органи та служби в справах захисту дітей.

Позивачка також зазначила і це встановлено судовими рішення в справі про позбавлення її батьківських прав, 27 грудня 2013 року вона зверталася до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обл. з заявою про насилля з боку відповідача, а також про те, що відповідач вигнав її з дому, залишивши дитину в будинку.

Логічним завершенням таких відносин сторін, як батьків дитини, стало звернення відповідача в квітні 2014 року до суду з позовом про позбавлення позивачки батьківських прав щодо дитини.

/ т.1 а.с. 68 - 79; 176 - 178; 197 - 199; 202 - 223; т.2 а.с. 2 - 5; 19 - 21;175 - 179 /

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наявність перешкод з боку відповідача участі позивачки в спілкуванні з дитиною, з урахуванням приведеного вище та встановлених рішеннями суду обставин, додатковому доказуванню не підлягає.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім»я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

За змістом статті 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Виходячи з цього, перешкод з боку відповідача у спілкуванні позивачки з донькою, суд вважає вимоги позивачки в цій частині обгрунтованими.

Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Згідно з ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до Висновку Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 листопада 2017 року №108-19952 Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити наступний спосіб участі матері у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1: щовівторка та щосуботи з 10:00 до 13:00 за умови попереднього проведення психологом роботи з батьками і дитиною та налагодження психоемоційного зв'язку між матір'ю та малолітньою ОСОБА_11.

/ т. 1, а.с. 192 - 194 /

Позивачка у судовому засіданні не заперечувала проти встановлення такого графіку її спілкування з дитиною.

Представник 3-ї особи в судовому засіданні, підтримуючи висновок, послалася на те, що мати дитини на засіданні Органу опіки та піклування при розгляді даного питання була присутня та надала свої пояснення.

З наданих Службі документів встановлено, що позивачка працює, матеріально забезпечена, позитивно характеризується за місцем роботи, має житло, де відповідно до акту обстеження житлово - побутових умов, складеного 28 квітня 2016 року працівниками служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, створені належні умови для перебування дитини.

/ т. 1, а.с.15 - 25; 38 /

Відповідач надав до служби у справах дітей заяву, в якій заперечував проти встановлення графіку зустрічей позивачки з дитиною, оскільки дитина її не знає і не пам'ятає.

При цьому до суду в обґрунтування своєї позиції та заперечень проти позову були надані Висновки спеціаліста (психолога) № 014 від 13 серпня 2014 року Міського центру дитини Київської міської державної адміністрації ОСОБА_9 та ОСОБА_10, згідно з якими донька сторін не ідентифікує позивачку, як матір.

З зазначених висновків вбачається, що у дитини не сформований образ матері, що можна пояснити тим, що дівчинка останнім часом довго її не бачила, а коли та була поруч, ймовірно, приділяла дитині мало уваги - і внаслідок її відсутності в житті дитини

З боку матері ОСОБА_11 ймовірно не отримувала потрібної уваги, догляду та емоційно насиченого позитивного ставлення, і вона не зайняла в системі її цінностей жодного місця.

З Висновку спеціаліста (психолога) № 3/01-36/1 від 15 травня 2015 Медичного центру «КЛАСИК-Р» ОСОБА_9 вбачається, що у порівнянні з результатами психологічного дослідження, яке мало місце в серпні 2014 року, ставлення дитини до матері не змінилося.

З боку матері дитина не отримувала потрібної уваги, догляду та емоційно насиченого позитивного ставлення, і вона не зайняла в системі її цінностей жодного місця.

І саме вплив батька, його позиція та рольова поведінка дозволили зберегти ОСОБА_11 адекватне уявлення про людські стосунки, соціальні норми та моральні цінності.

Заперечуючи проти таких висновків спеціалістів позивачка посилалася на те, що такі бачення дитини сформовані самим відповідачем, який тривалий час перешкоджає їй спілкуватися з дитиною, вживаючи будь-яких заходів, направлених на те, щоб дитина забула її, як матір.

Крім того, вважає, що висновки психологів побудовані на донесеній їм відповідачем своєї думки та позиції, оскільки з нею, яки матір»ю дитини, вони не спілкувалися.

З обох висновків вбачається, що психологічне дослідження дитини проводилося за ініціативою батька, одними і тими ж фахівцями, та ґрунтувалися на негативній інформації, донесеній психологам ним же та нянею дитини.

При цьому, як вбачається з висновків, питання залучення матері до участі в психологічному дослідженні не розглядалося, а будь-яка ініціатива позивачки з цього приводу підтримки у відповідача не знаходила.

Не проявляли такої ініціативи і психологи в процесі дослідження, однак це не стало для них перешкодою для таких висновків.

З Рецензії на дані висновки, наданої кандидатом психологічних наук ОСОБА_12, та долученої позивачкою до матеріалів справи, вбачається, що рецензовані дослідження було проведено неякісно, непрофесійно та упереджено, з порушенням методики та процедури психологічного обстеження дитини, пов»язаному з охороною немайнових прав дітей та батьків.

Надано рекомендації щодо повторного проведення дослідження.

В Рецензії також зазначено, що виходячи з високого ризику формування дезадаптації у дитини з відсутністю позитивної прихильності до матері і не сформованістю категорії «мама», необхідно поновити зустрічі дитини з матір'ю, та у разі відновлення зустрічей мами з дитиною бажано у перший час здійснювати зустрічі у присутності досвідченого дитячого психолога.

З Висновку психолога про психологічний стан позивчаки, наданого цим же психологом, вбачається, що позивачці властиві риси турботливої матері. Вона схильна до збереження сімейного затишку, спокійних занять з дититною, задоволення від успіхів дитини.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_12 підтримала викладене в Рецензії та зазначила, що при вирішення долі дитини і батьків необхідно проводити психологічне дослідження особистостей батька і матері, їх батьківського ставлення до дитини, з чого можна у подальшому робити висновки про їх майбутній вплив на дитину.

/ т.1, а.с.86 - 100; т.2 а.с.22 - 37; 147 - 151 /

Представник відповідача 12 листопада 2018 року звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що відповідач 05 листопада 2018 року звернувся до Міського центру дитини з метою визначення психоемоційного стану дитини та її особистих характеристик.

Вважає, що без такого дослідження неможливо встановити фактори, на підставі яких можна визначити способи участі позивачки вихованні дитини, та буде встановлено наявність чи відсутність психоемоційного зв»язку між матір»ю та дитиною, що є головним у питанні недопущення психологічних травм та захисті інтересів дитини.

Виходячи з інтересів дитини та сторін, як батьків, встановленого законом та міжнародними правовими актами обов»язку суду при вирішенні спорів щодо дітей першочергову увагу приділяти саме забезпеченню інтересів дитини, судом була оголошена перева в справі на 27 грудня 2018 року.

Позивачка в судовому засіданні зазначила, що після заявленого клопотання вона 16 листопада 2018 року також звернулася до Міського центру дитини з цього ж приводу.

Листом від 19 грудня 2018 року Київський міський центр на звернення позивачки повідомив, що психологом неодноразово проводилися телефонні консультації з відповідачем, однак останній з різних причин ухилявся від зустрічі, а тому обстеження дитини проведено не було.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Представники відповідача, заперечуючи проти вимог позивачки, будь-яких доказів, які б спростовували приведені нею обставини, не надали.

Крім того, заперечуючи проти вимог позивачки,не надали таких доказів і в обґрунтування своїх заперечень проти позову, обмежившись лише поданням відповідних висновків психологів за 2014 та 2015 роки, наданих за власною ініціативою відповідача та на підставі поданої ним ж інформації.

Однак, суд зважає на те, що відповідач підтверджує ту обставину, що саме з грудня 2013 року позивачка не має контактів з дитиною, однак при цьому приводить своє бачення цієї ситуації, а саме: небажання самої матері спілкуватися з дититною.

Крім того, посилаючись на вживані ним, начебто, заходи для встановлення контактів матері з дитиною, доказів приведеному не надав, як і не спростував тверджень позивачки щодо перешкод з його боку в такому спілкуванні.

В свою чергу з чисельних звернень позивачки в різні державні інстанції вбачається, що вона протягом тривалого часу захищає своє право матері на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, і ці звернення викликані саме перешкодами з боку відповідача в реалізації цих прав.

Відповідно до ч.ч.1, 2,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Нуутінен проти Фінляндії" від 27 червня 2000 року зазначив, що обов»язок відповідних національних органів сприяти організації зустрічей батька чи матері з дитиною не є абсолютним, особливо тоді, коли вони ще залишаються незнайомими одне одному.

Може виявитися, що одразу організувати такі контакти неможливо і що для цього необхідно провести підготовчу роботу.

Характер і обсяг такої підготовчої роботи залежатимуть від обставин кожної справи, але взаєморозуміння і співробітництво всіх залучених сторін завжди будуть важливими.

Хоча відповідні національні органи повинні робити все від них залежне для того, щоб сприяти такій співпраці, будь-який обов'язок застосування засобів примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки потрібно брати до уваги інтереси, а також права і свободи всіх залучених сторін і, що більш важливо, - основні інтереси дитини та її права, відповідно до статті 8 Конвенції.

Якщо існує можливість того, що контакти з батьком (матір'ю) можуть завдати шкоди інтересам дитини або становити втручання в її права, саме відповідні національні органи зобов'язані забезпечити справедливу рівновагу між ними.

При цьому вирішальне значення має те, чи вжили відповідні національні органи всіх необхідних заходів для того, щоб сприяти налагодженню контактів тією мірою, якою вимагати цього від них було б доцільно за наявних конкретних обставин кожної справи.

В пункті 52 рішення «Савіни проти України» зазначено, що Судом враховується, що держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз»єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Але реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави.

Враховуючи викладене вище, вік дитини, в якому вона була позбавлена уваги матері та відсутність спілкування з матір»ю в цей період часу, постійне проживання дитини з батьком та його вплив на формування її світогляду, суд вважає доведеними твердження позивачки щодо її бажання спілкуватися з дитиною та вжиття заходів для налагодження контакту з нею з урахуванням тривалості часу, протягом якого їй у цьому чиняться перешкоди з боку відповідача.

З урахуванням Висновку Органу опіки та піклування, думки позивачки з приводу встановленого регламенту,суд також вважає, що з метою виконання даного рішення, а також рішення суду , встановлення психоемоційного контакту між матір»ю та дитиною має відбуватися за участі представників Органу опіки та піклування, а сторони, як батьки дитини, зобов»»язані сприяти встановленню такого контакту, виходячи з прав дитини, встановлених законом.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в відзиві та судовому засіданні, виходячи з наступного.

Статтями 2,11-13, 76-82 ЦПК України визначено принципи, права та обов»язки сторін цивільного процесу.

З точки зору ст.ст.76-82 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів; показаннями свідків.

Обов»язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження порушеного/оспорюваного /, невизнаеного права /інтересу /, чи свобод, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з»ясувати обставини, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Як зазначено вище, посилаючись на певні обставини та причини відсутності контакту позивачки з дитиною, будь-яких доказів цьому представники відповідача не надали.

Суд вважає, що відмова позивачки від апеляції в справі про визначення місця проживання дитини з батьком, не може свідчити про про її байдужість до дитини, навпаки, з урахуванням приведених нею обставин при наданні висновку Органом опіки та піклування з цього приводу її дії відповівдали саме інтересам дитини.

Крім того, з урахуванням приведеного вище в частині обставин надання психологами висновків у 2014 та 2015 роках, на які посилається представник відповідача, аналізуючи Висновок органу опіки та піклування, неявку відповідача на засідання Органу опіки та піклування при розгляді даного питання та наданні Висновку, а також аналізуючи дії відповідача при вирішенні питань, пов»язаних з участю позивачки в вихованні дитини, а саме відмову від безпосередніх контактів з матір»ю або заходів з її участю з цього приводу, суд вважає і ці твердження представника відповідача безпідставними.

Крім того, з урахуванням підстав оголошення перерви в судовому засіданні 12 листопада 2018 року за ініціативою представника відповідача, відсутність у відповідача інтересу у проведенні обстеження психологічного стану дитини, ініційованого ним же, та інформацію з цього приводу Міського центру дитини, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень представника відповідача і в частині наданих характеристик позивачці, як матері дитини, та її бажанню приймати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього з відповідача підлягає стягненню 551, 20 гр. судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.51,52 Конституції України, ст.ст. 1, 7, 18-19, 141, 157, 158, 159 Сімейного кодексу України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Зобов?язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в спілкуванні з дитиною, донькою ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначити ОСОБА_1 способи участі в спілкуванні та вихованні дитини, доньки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1,шляхом встановлення зустрічей з дитиною: щовівторка та щосуботи з 10.00 до 13.00 за умови попереднього налагодження психоемоційного контакту з дитиною.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 551, 20 гр. гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 січня 2019 року.

Суддя: Л .А. Шереметьєва