ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6754/18
Провадження № 4-с/362/66/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Корнієнко С.В., при секретарі - Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові скаргу ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Головного територіального управління юстиції у Київській області Торбинської Оксани Миколаївни в межах виконавчого провадження №40989210,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду зі скаргою на дії Головного державного виконавця Головного територіального управління юстиції у Київській області Торбинської О.М., яка на думку скаржника незаконно вчиняє дії щодо реалізації квартири АДРЕСА_1

Заявник в судове засідання не з'явилася, подавши письмову заяву про розгляд скарги у її відсутності, вимоги скарги підтримала в повному обсязі.

Заінтересована особа в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду скарги повідомлялася належним чином, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням.

Суд, вислухавши пояснення скаржника, вивчивши письмові матеріали скарги, вважає, що скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Як вбачається з положень ст.447 ЦПК України, учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

У відповідності до рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Отже, для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Згідно з положеннями ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» (на далі «Закон»), державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного та повного виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення у спосіб та порядок визначені виконавчим документом.

Саме такі висновки щодо тлумачення та застосування зазначеного вище Закону викладені у постановах Верховного Суду України у справах № 6-46цс15 від 15 квітня, 2015 року, № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року, № 6-492цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-969цс16 від 06 липня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області за № 362/1781/13-ц з ОСОБА_1, стягнуто на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» грошові кошти у розмірі 4 399 625, 04 боргу за придбання квартири АДРЕСА_1

В межах виконавчого провадження № 40989210, Головним державним виконавцем Торбинською О.М., було прийнято рішення про реалізацію квартири АДРЕСА_1 через систему електронних торгів, які були призначені на 23 листопада 2018 року, номер лоту 302907.

01 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в контексті справи № 340/173/13-ц, провадження № 61-1198св17 ЄДРСРУ № 72044089) досліджував питання щодо дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року.

Підпунктом 1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами -резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або 2) є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений цим Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії цього Закону II не підлягає виконанню.

Згідно з положеннями ч.ч.2 і 3 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене прав заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Головного державного виконавця Торбинської О.М., про передачу майна для реалізації, прийнято як передчасне та зупинити реалізацію арештованого майна - квартири АДРЕСА_1, в межах виконавчого провадження № 40989210, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 450 і 451 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дії головного державного виконавця Головного територіального управління юстиції у Київській області Торбинської Оксани Миколаївни незаконними щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження № 40989210 - протиправними, зобов'язавши зупинити реалізацію арештованого майна - квартири АДРЕСА_1, в межах виконавчого провадження № 40989210, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Корнієнко С.В.