Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 263/8744/16-ц

провадження № 61-467св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2017 року у складі судді Ковтуненка В. О. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року у складі суддів: Мироненко І. П., Мальцевої Є. Є., Биліни Т. І.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - Національний банк України, про визнання припиненим договору поруки.

Позов мотивовано тим, що 09 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 40 тис. доларів США. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався нести солідарну відповідальність за належне виконання ОСОБА_6 своїх зобов'язань перед банком. 18 лютого 2010 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, за умовами якого збільшено термін кредитування до 19 серпня 2023 року. Того ж дня з ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки, за умовами якого поручитель прийняв умови щодо збільшення строку кредитування за кредитним договором до 19 серпня 2023 року. 24 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником публічного акціонерного товариства «Сведбанк», та ОСОБА_6 укладений додатковий договір № 2, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором.

Вказував, що 27 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_6 з серпня 2014 року не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором, не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту повними щомісячними платежами. Вважає, що право вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів в разі прострочення повернення чергової частини виникло у банку з 21 серпня 2014 року, оскільки останній платіж було здійснено у липні 2014 року. Протягом шести місяців з 21 серпня 2014 року по 21 лютого 2015 року жодних вимог до поручителя ОСОБА_4 з боку банку не надходило, а із позовною заявою до основного боржника та поручителів банк звернувся лише у серпні 2015 року.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати припиненим зобов'язання за договором поруки.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порука не є припиненою, з огляду на те, що ПАТ «Дельта Банк» 27 серпня 2015 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договорому порядку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України, до указаної дати банк вимог до боржника не заявляв та умовами договору не передбачено, що у разі несплати місячного або чергового платежу в обов'язковому порядку наступає обов'язок боржника здійснити погашення кредиту одним платежем, таке право лише наявне у банку, однак воно не кореспондується з обов'язком пред'явити таку вимогу у разі прострочення.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що умовами договору не передбачено коли у разі несплати місячного або чергового платежу в обов'язковому порядку наступає обов'язок боржника здійснити погашення кредиту одним платежем, таке право наявне лише у банку, однак воно не кореспондується з обов'язком пред'явити таку вимогу у разі прострочення. Враховуючи те, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлені в межах строку дії договору поруки, то відсутні правові підстави для визнання договору поруки припиненим.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково визначили момент, з якого повинен обчислюватись шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя; не звернули увагу на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-3087цс16, про те, що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Також згідно висновків, викладених в постанові Верховного Суду України № 6-272цс16 частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки. Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Останній платіж за кредитним договором був зроблений у липні 2014 року, а з серпня 2014 року ОСОБА_6 не виконує своїх зобов'язань перед банком, тобто саме з цього часу у банку виникло право вимоги та саме з 11 серпня 2014 року повинен обчислюватись строк. Згідно висновків, викладених в постанові Верховного Суду України № 6-223цс16, строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Вимога до ОСОБА_4 була пред'явлена банком лише у серпні 2015 року шляхом подання позовної заяви до суду, тобто поза межами шестимісячного строку визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що 19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №0415/0808/45-038, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 тис. доларів США зі сплатою 12,5% річних. Згідно із пунктом 3.1.1 договору починаючи з 10 жовтня 2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом у сумі 585 доларів США.

19 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №0415/0808/45-038-Р-2, відповідно до умов якого поручитель несе солідарну з позичальником відповідальність перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами (пункт 2). Згідно пункту 10 цей договір набуває чинності з моменту його підписання. Сторони, керуючись умовами частини четвертої статті 559 ЦК України, встановили, що строком припинення поруки,встановленої цим договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків передбачених основним зобов'язанням.

18 лютого 2010 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, відповідно до якого сторони дійшли згоди про те, що: (пункт 1.1) банк має право надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 тис. доларів США на строк по 19 серпня 2023 року; (пункт 3.1.1) починаючи з 10 квітня 2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом у сумі 455,50 доларів США щомісячно.

18 лютого 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 також укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки, яким поручитель прийняв умови щодо збільшення строку кредитування.

24 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 укладений додатковий договір №2, за даним договором ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором.

Таким чином, у спірних правовідносинах строк основного зобов'язання встановлено договором до 19 серпня 2023 року, вказаний строк було змінено на підставі частини другої статті 1050 ЦК України шляхом звернення банку із позовом до суду 27 серпня 2015 року до боржника і поручителя. Останній платіж за кредитом сплачено у липні 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 14-145цс18.

Таким чином, у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

З огляду на викладене,судиправильно застосували норму частини четвертої статті 559 ЦК Українита дійшлиобґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненим договору поруки, оскільки порука ОСОБА_4 припинилася лише в частині щомісячних зобов'язань(поза межами шестимісячного строку до звернення банку із позовом до боржника і поручителя) та діє в іншій частині.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв