Справа № 305/2060/18
Провадження по справі 2/305/920/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2018 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчук В.Е.

за участі: секретаря судового засідання - Орос С.Ю.

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи Савляк І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Рахівської РДА про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та уточнили, ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі Відповідач 1), ОСОБА_3 (далі Відповідач 2) та ОСОБА_5 (далі Відповідач 3), третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації про відібрання дітей і повернення їх за місцем проживання. Позов мотивує тим, що її не допускають до дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Зазначає, що з Відповідачем 1, ОСОБА_4, перебуває у шлюбі з 28.02.2008 року, з яким у них народилися зазначені діти. За останні шість років увесь тягар виховання та утримання дітей її чоловік ОСОБА_4 повністю поклав на неї. У той час, коли вона змушена була забезпечувати дітей всім необхідним, батько покинув сім'ю і шість років жив та дбав тільки про себе. Подальше проживання з Відповідачем 1 стало нестерпним. При появі його в сім'ї він постійно влаштовував сварки, пред'являв необґрунтовані претензії, принижував, наносив їй тілесні ушкодження. Близько шести років подружнє життя між ними закінчилося, зберегти сім'ю стало неможливо, тому вона звернулася до суду з позовом про розлучення. Оскільки вони проживають окремо, а будинок, в якому вона проживає з дітьми, належить її батькам, тому вона запропонувала ОСОБА_4 обрати правильну форму та методику щодо виховання їхніх дітей, яка не буде суперечити закону та засадам суспільства. Відповідач, як тільки дізнався про її наміри розлучитися, почав забирати дітей в будь-який час доби, при цьому порушує дітям режим, налаштовує їх проти матері та робить намовлення дітей, щоб вони втратили родинний зв'язок з рідними Позивача. Відповідач до дітей ставиться артистично, постійно принижує перед дітьми їх матір, а також звертався з наклепами на неї до органу опіки та піклування, однак в ході перевірки заяви ОСОБА_4 факти, наведені ним, не підтвердилися. У зв'язку з наведеним просить неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відібрати у відповідачів і негайно повернути за їх місцем проживання.

В судовому засіданні що від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти постійно проживали з їх матір'ю, ОСОБА_1, та перебували на її утриманні, а батько, ОСОБА_4, останні шість років взагалі не займався вихованням та утриманням дітей, проживав у Російській Федерації, що змусило Позивача звернутися до Рахівського районного суду з позовом про стягнення аліментів та розірвання шлюбу. На даний час Рахівським районним судом ухвалено рішення про розірвання їхнього шлюбу. Зазначені позови стали поштовхом до того, що Відповідач 26 жовтня 2018 року забрав силоміць дітей зі школи, при цьому дочка ОСОБА_8 плакала, класний керівник та директор школи зробили зауваження ОСОБА_4, однак він на це не реагував. За фактом незаконного утримання дітей вона звернулася до поліції, де наразі даний випадок розслідується. Після викрадення дітей вони не відвідують взагалі школу, оскільки Відповідачі не відпускають їх туди. ОСОБА_4 надав у школу фальшиву довідку лікаря, з яким вона декларації не укладала, та який не є її сімейний лікарем, про те, що діти хворіють. За фактом підроблення довідки наразі проводиться досудове розслідування. Позивач не може спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні, оскільки батько дітей ОСОБА_4, а також дідусь та бабуся - ОСОБА_3 і ОСОБА_5, не допускають ОСОБА_1 до дітей. Коли Позивач приходить до будинку Відповідачів, вони навіть дверей не відкривають й крізь зачинені двері викрикують, що вона дітей не отримає. Така поведінка Відповідачів суперечить інтересам дітей, тому вона просить відібрати їх у Відповідачів негайно та повернути їх за місцем проживання Позивача.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, 20.12.2018 року надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причина їх неявки суду не відома, заяв про відкладення розгляду справи суду не подавали.

Відповідачі відзиву у визначений судом строк не подавали, тому суд, відповідно до ч.2 ст.191 Цивільного процесуального кодексу України, вирішує спір за наявними матеріалами.

Представник Органу опіки та піклування Рахівської РДА Савляк І.І, в судовому засіданні вважає, що Відповідачі в даному випадку поступили неправильно.

Суд, заслухавши пояснення Позивача та її представника, представника третьої особи без самостійних вимог, дослідивши матеріали справи, всебічно й повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.

Встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.10.2007 року.

Від цього шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідно.

ОСОБА_1 зазначає, що зНОМЕР_4 вони не проживають останні шість років. Відповідач 1 систематично перебував у Російській Федерації та не займався вихованням та утриманням дітей. Дочка ОСОБА_8 та син ОСОБА_7 весь час проживали з нею та перебували на її утриманні та вихованні.

При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, СК України, ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції про захист основних прав і свобод, Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та Декларації прав дитини ООН, проголошеної резолюцією від 20.11.1959 року.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до вимог ст.51 Конституції України та ст.5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Згідно зі ст. 150, ст. 151, ст. 152, ст. 155, ст. 163 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

За правилами ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-Ш закріплено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Отже, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-ІІІ, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Питання забезпечення інтересів дитини базується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. Дорослі, поринаючи у свої власні проблеми, скуті взаємними образами, почуття дітей і їх переживання за інерцією відкладають на другий план. Тоді ж як в більшості випадків кардинально змінюється саме життя дитини: це і нове оточення, часто нове місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Тоді ж кожній дитині необхідне емоційно комфортне середовище для нормального фізичного, духовного та морального розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок», схваленою Постановою Верховної Ради України від 05.03.1999р. № 475-ХІУ, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та міжнародного права стосовно сім'ї та жінок.

Матеріали справи містять дані про те, що діти ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживали зі своєю матір'ю, ОСОБА_1, за адресою АДРЕСА_1 яка повністю займалася вихованням та утримання дітей, а їх батько, ОСОБА_4 з сім'єю майже шість років не проживав.

Так, згідно з довідкою сімейного лікаря ОСОБА_1 як мати зазначених вище дітей, добросовісно виконує свої обов'язки, своєчасно приходить на медичні огляди, виконує вказівки медиків. Зауважень з боку медичних працівників до неї немає.

Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_1, яке проводили 09.07.2018 року спеціалісти служби у справах дітей Рахівської РДА Боднар В.В та Брана Г.М., за зверненням ОСОБА_4, щодо перевірки фактів застосування фізичного насильства до дітей, матір дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - ОСОБА_1 веде належний догляд за дітьми, забезпечує їх всім необхідним, фактів насильства щодо дітей не виявлено, сім'я матеріально забезпечена. Факти наведені у зверненні не відповідають дійсності.

Аналогічні відомості містить відповідь служби у справах дітей Рахівської РДА на звернення ОСОБА_1 від 19.07.2018 року №01-111/472, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до характеристик від 16.07.2018 року, складених учителем ОСОБА_10 на ученицю 1-А класу ОСОБА_8 та учня З-Б класу ОСОБА_7 вбачаться, що мати зазначених дітей, ОСОБА_1, доглядає за дітьми, надає допомогу їм у навчанні, цікавиться їхнім життям у школі. Діти охайно одягнені, нагодовані. Мати протягом навчального року співпрацює з учителями, реалізовує поради вчителя у відносинах з дитиною, була присутня на всіх святах і заходах, які проводилися в класі. Регулярно відвідує батьківські збори, бере активну участь у громадському житті класу та школи.

Також у матеріалах справи містяться інші характеристики вчителів ОСОБА_14 та ОСОБА_10 на дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, відповідно до яких зазначені діти комунікабельні, із задоволенням відвідують школу, легко вступають в контакт, правильно сприймають ситуацію, навчаються непогано, але не в повну міру своїх можливостей, оскільки на них відбивається те, що вони виховуються в проблемній родині. Велику роль і авторитет має на дітей мама. Вона активно цікавиться і займається їх вихованням, стежить за побутовими умовами дітей, харчуванням, одягом. Мати регулярно відвідує батьківські збори, бере участь в житті класу й школи.

Характеристика на ОСОБА_1, яка надана 10.05.2018 року сільським головою с.Середнє Водяне Н.І.Шіманом, є також підтвердженням того, що ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно, правопорушень не допускала, до адміністративної відповідальності не притягувалася, з односельчанами та сусідами перебуває в нормальних відносинах.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила захистити порушене право з підстав, передбачених статтею 162 СК України. Зокрема, ОСОБА_3 без її згоди, забрав дітей до себе та не бажає повернути їх матері.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини й повернення її за попереднім місцем проживання.

Місце проживання малолітньої дитини визначається обома батьками за погодженням. Тобто має місце укладення договору в усній чи письмовій формі. За загальним правилом одностороння зміна чи розірвання договору забороняється. Це стосується і домовленостей в сімейно-правовій сфері. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається.

До правових наслідків самочинної зміни місця поживання дитини є рішення про відібрання дитини й повернення її тому, з ким вона проживала, а також відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої тому, з ким проживала дитина.

Хоч зі змісту статті 162 Сімейного кодексу України слідує, що для повернення дитини не потрібно доводити факт наявності нормальних умов для її виховання та розвитку, тобто встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина, однак суд констатує, що мати дитини має постійне місце проживання та належним чином здійснювала догляд за обома дітьми, приділяючи їм цілодобово свою увагу та турботу, у сім'ї ОСОБА_1 створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, тобто проживання зазначених дітей з матір'ю повністю відповідає їхнім інтересам. При цьому судом у даній справі не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7, разом з матір'ю.

Натомість судом встановлено, що Відповідач ОСОБА_4, батько дітей, забравши до себе дітей, без згоди їхньої матері, з якою вони проживали на підставі закону, а також Відповідач 1 та Відповідач 2, в будинку яких проживають діти та які не надають доступу ОСОБА_1 до дітей, у незаконний спосіб змінили місце проживання малолітніх дітей з жовтня 2018 року і по теперішній час, в результаті чого діти не відвідують школу, не спілкуються з рідною матір'ю, з якою вони весь час з народження проживали, що свідчить про те, що Відповідачі, можливо, в першу чергу думають про свої інтереси та бажання, а не про інтереси малолітніх дітей.

За фактом незаконного утримання дітей за заявою ОСОБА_1 Рахівським відділенням поліції Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області внесено дані до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000987 від 08.11.2018 року.

Також, згідно з інформацією Середньоводянської ЗОШ І-ІІІ ступенів від 19.11.2018 року ОСОБА_4 батько дітей, класним керівникам надавав довідку про те, що діти перебувають на лікуванні, однак йому зауважили, що він повинен надавати довідки, де лікуються діти, з яких буде випливати чи була необхідність не приводити дітей до школи.

За фактом підроблення довідок про необхідність проходження лікування дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Рахівський районний суд Закарпатської області своєю ухвалою від 04.12.2018 року зобов'язав Рахівське ВП Тячівського відділу ГУНП в Закарпатській області, як орган досудового розслідування, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості за заявою ОСОБА_1 від 26.11.2018 року та розпочати за цією заявою досудове розслідування за вчинення громадянкою ОСОБА_17 кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 КК України.

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини самочинна зміна місця проживання дитини може розглядатись як спосіб самозахисту дитини. В ході розгляду справи таких обставин судом не встановлено та доказів такого суду не надано.

За таких обставин суд встановивши, що Відповідачі без згоди ОСОБА_1 змінили місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та утримують їх не надаючи змоги матері навіть побачити їх та поспілкуватися з ними, судом не встановлено обставин, що повернення дітей буде суперечити їх інтересам, тобто підстав, які б перешкоджали поверненню дітей до матері судом не встановлено, за таких обставин є підстави для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76,81,83,89, 141, 263-265,273,354,430 ЦПК, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, відібрати у ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, мешканця АДРЕСА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, мешканця АДРЕСА_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_11, мешканки АДРЕСА_2 та повернути дітей негайно за місцем проживання їх матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, у АДРЕСА_1

Рішення про відібрання дітей вказаних у даному рішенні та передачу їх своїй матері підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 08.01.2019 року.

Суддя: Ємчук В.Е.

Згідно з оригіналом:

Суддя Рахівського районного суду: В.Е.Ємчук