Судді Великої Палати Верховного Суду
Провадження № 14-218цс18
у цивільній справі за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів Луспеника Д. Д., Гулька Б. І., Журавель В. І., Хопти С. Ф., Штелик С. П., ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року у складі колегії суддів Рубан С. М., Желепи О. В., Кабанченко О. А. та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2014 року у складі судді Кондратенко О. О.,
у справі за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києвадо ОСОБА_2, ОСОБА_3, Київської міської ради про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.
За наслідками розгляду 12 грудня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи, заяву заступника Генерального прокурора України задоволено частково, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Із висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висловлюю окрему думку з огляду на таке.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 червня 2004 року Київською міською радою прийнято рішення № 326-2/1536, відповідно до пункту 5 якого затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку.
27 жовтня 2004 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.
31 березня 2005 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 651, за яким ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 земельну ділянку за 633 600,00 грн.
Того ж дня Головне управління земельних ресурсів виконавчого комітету Київської міської ради видало ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.
Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Сирецького гаю, тобто належить до земель природно-заповідного фонду, який охороняється як національне надбання і є складовою частиною системи природних територій та об'єктів, що перебувають під особливою охороною, що також підтверджується інформацією Державної екологічної інспекції у м. Києві, згідно із якою ця земельна ділянка знаходиться у парковій зоні, віднесена до земель рекреаційного призначення, на які відповідно до статті 52 Земельного кодексу (далі - ЗК) України поширюються обмеження щодо використання, прокурор просив позов задовольнити.
Справа судами розглядалася неодноразово.
Останнім рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2014 рокуу задоволенні позову прокурора відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передання земельної ділянки у власність відбулося з дотриманням вимог законодавства за відсутності правовстановлюючих документів стосовно меж земель території зелених насаджень загального користування (рекреаційних земель). Відсутні правові підстави для визнання недійсними рішення № 326-2/1536та договору купівлі-продажу і для повернення земельної ділянки. Вимоги про скасування державних актів на право приватної власності не підлягають задоволенню, оскільки обраний прокурором спосіб захисту не відповідає об'єкту порушеного права.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2014 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва з огляду на те, що законність рішення № 326-2/1536 підтверджена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2013 року у справі № 2а/16918/12/2670. Земельна ділянка за функціональним призначенням частково належить до території зелених насаджень загального користування, а частково - до території житлової садибної забудови на підставі Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804; наявність на земельній ділянці зелених насаджень не дає підстав для висновку, що вона у встановленому законом порядку була віднесена до земель рекреаційного призначення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 рокурішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що на землях рекреаційного призначення відповідно до статті 52 ЗК України та пункту 10.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Також суд касаційної інстанції вважав, що наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатньою для погодження проекту відведення земельної ділянки. Останній не потребує подальшого погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення), до його повноважень належить погодження проектів відведення земельних ділянок.

У листопаді 2017 року заступник Генерального прокурора України звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судових рішень, підстав: неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судових рішень висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема: статей 19, 20, 21, 51, 52, 83 ЗК України.

Як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник наводить: ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року у справі № 6-16192св15, від 17 червня 2015 року у справі № 6-10385св15, від 25 жовтня 2017 року у справі № 469/831/14-ц, від 18 жовтня 2017 року у справі № 359/11143/15-ц, від 13 вересня 2017 року у справі № 280/234/15-ц, постанову Вищого господарського суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 915/2046/15.

Крім того, заявник указував на невідповідність оскаржуваних судових рішень викладеному в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 травня 2014 року у справі № 6-35цс14 та від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс14 висновках щодо застосування перелічених вище положень земельного законодавства в подібних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року вказала, що порівняння зазначених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також не вбачав невідповідності оскаржуваних судових рішень висновкам, викладеним у згаданих постановах Верховного Суду України.

Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року зазначила, що порівняння змісту наданої прокурором для прикладу ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 23 липня 2015 року у справі № 6-8179св15, дає можливість вважати, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, у зв'язку із чим зробила висновок про часткове задоволення заяви заступника Генерального прокурора України, скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року та передачу справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З такими висновками погоджуюся не в повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла на момент звернення із заявою про перегляд судових рішень) Верховний Суд України переглядав судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав, зокрема, неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 3605 ЦПК України суд відмовляв у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Під час розгляду справи, що переглядається, суди встановили, що пунктом 5 рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 7 березня 2003 року № 225-КР-274-Г та висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації від 26 вересня 2003 року № 19-2501, висновку Державного управління екології та природних ресурсів у м. Києві від 15 вересня 2004 року № 08-8-20/5431, у яких зазначені органи вважали за можливе погодити відведення зазначеної земельної ділянки при виконанні певних умов.

На підставі рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 27 жовтня 2004 року ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

31 березня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Крім того, суди встановили, що прокуратурою Шевченківського району міста Києва було подано до Окружного адміністративного суду міста Києва позов до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про визнання незаконним та скасування рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» та державних актів на право власності на земельні ділянки.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2013 року у справі № 2а-16918/12/2670 у задоволенні цього адміністративного позову прокурора було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2013 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокурора про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано та провадження у цій частині закрито. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2013 року залишено без змін.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва посилався на те, що під час передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку Київською міською радою було порушено положення норм земельного законодавства, оскільки передано у приватну власність території зелених насаджень загального користування, а отже рекреаційні землі. При цьому, на порушення приписів статті 20 ЗК України Київською міською радою не було змінено цільового призначення переданої у власність земельної ділянки.

Суди попередніх інстанцій вказали, що наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення), до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Врахувавши наведе, суди попередніх інстанцій вважали, що наявність висновків перелічених вище органів державної влади є достатньою для погодження відведення меж земельної ділянки, тому рішення Київської міської ради щодо передачі спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 є законним.

З метою встановлення неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, необхідно визначити, якими є судові рішення в подібних відносинах відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

З аналізу глави 3 розділу V ЦПК України можна зробити висновок, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Погоджуюся, що з наданих заступником Генерального прокурора України для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року у справі № 6-16192св15, від 17 червня 2015 року у справі № 6-10385св15, від 25 жовтня 2017 року у справі № 469/831/14-ц, від 18 жовтня 2017 року у справі № 359/11143/15-ц, від 13 вересня 2017 року у справі № 280/234/15-ц, постанову Вищого господарського суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 915/2046/15, а також постанов Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 травня 2014 року у справі № 6-35цс14 та від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс14 висновках щодо застосування перелічених вище положень земельного законодавства в подібних правовідносинах вбачається, що вони не є подібними обставинам справи, змісту правовідносин, які склалися між сторонами у справі, про перегляд рішень у якій подано вказану заяву та наявне різне застосування одних і тих же норм права.

Разом із цим, вважаю, що ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 23 липня 2015 року у справі № 6-8179св15 за позовом прокурора м. Черкаси до Черкаської міської ради, ОСОБИ_4, ОСОБИА_5, треті особи: Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, де суд касаційної інстанції погодився із висновками апеляційного суду про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення міської ради та витребування земельної ділянки в добросовісного набувача (ОСОБИ_5) згідно із статтею 388 ЦК України, оскільки спірну земельну ділянку, яку відчужено за рішенням органу місцевого самоврядування, генеральним планом населеного пункту віднесено до територій зелених насаджень загального користування (парки, сквери), також не може бути прикладом та підставою для перегляду судових рішень у цій справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року зазначено, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у наданій для порівняння ухвалі від 23 липня 2015 року у справі № 6-8179св15 дійшов висновку, що не могла передаватись у приватну власність земельна ділянка, яка була відчужена за рішенням органу місцевого самоврядування відповідачу, оскільки згідно з генеральним планом населеного пункту вона віднесена до територій зелених насаджень загального користування (парки, сквери). Тому суд, керуючись статтями 19, 20, 21, 51, 52 і 83 ЗК України, вважав, що є правові підстави для визнання незаконним і скасування оспорюваного рішення міської ради та витребування відповідної земельної ділянки у добросовісного набувача.

Вказане, на думку Великої Палати Верховного Суду, свідчить про існування неоднакового застосування судом касаційної інстанції приписів статті 52 ЗК України і, як наслідок - передання частини території зелених насаджень загального користування (парки, сквери) для будівництва й обслуговування жилого будинку, оскільки у справі про перегляд рішень у якій подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й касаційний суд, встановивши належність земельної ділянки за функціональним призначенням частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території житлової садибної забудови, вважав, що передання органом місцевого самоврядування у власність земельної ділянки, яка частково належить до території зелених насаджень загального користування, не суперечить обмеженням щодо використання земель рекреаційного призначення, встановленим статтею 52 ЗК України.

Вважаю, що зміст наданої для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року та її порівняння з ухвалою про перегляд якої надано заяву не свідчить про неоднакове застосування норми матеріального права, оскільки відмовляючи в задоволенні позову в цій справі, суд виходив виключно з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, в тому числі й з огляду на встановлені обставини у рішенні у адміністративній справі, що не підлягають доказуванню.

Тобто у справах наявні різні фактичні обставини встановлені судами за допомогою неоднакових засобів доказування про безпосереднє цільове призначення цих земельних ділянок, а їх висновки щодо можливості використання їх за цільовим призначенням, визначеним оскаржуваними рішеннями органів місцевого самоврядування, є різними лише з огляду на ці умови. Питання заборонидіяльності, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель(частина третя статті 52 ЗК України) в обох випадках судами не вирішувалося, що свідчить не лише про відсутність неоднакового застосування судом касаційної інстанції цієї нормиматеріального права, а й про її незастосування до спірних правовідносин взагалі, у зв'язку ізчим підстави для перегляду судових рішень відсутні.

Крім того, варто зазначити, що підставою скасування рішень судів попередніх інстанцій Велика Палата Верховного Суду зазначила неврахування під час нового розгляду висновків Вищогоспеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в ухвалі від 24 вересня 2014 року, який вказав, що постановами Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року у справі № 2а/16918/12/2670 встановлено факт погодження на отримання земельної ділянки, тоді як у цій справі необхідне доказування зміни цільового призначення земельної ділянки. Суд касаційної інстанції зазначив, що суди належно не перевірили та не дослідили Генеральний план міста, затверджений рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 № 370/1804, і не встановили правовий статус земельної ділянки на момент її передання у приватну власність.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди залишили поза увагою доводи позивача, що засновані на витягу з містобудівного кадастру м. Києва (Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року, фрагменту Генерального плану м. Києва на період до 2020 року, фрагменту схеми зон охорони пам'яток, територій заповідника та історичних ареалів, фрагменту схеми планувальних обмежень), наявного у матеріалах справи, та не надали оцінки листу Державної інспекції сільського господарства у м. Києві від 24 грудня 2012 року № 01-02/2480 і висновку Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві від 15 вересня 2004 року, внаслідок чого неповно з'ясували обставини справи, які впливають на вирішення спору.

Тобто, скасовуючи ухвалені у справі № 761/31121/14-ц рішення та передавши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що судами попередніх інстанцій неповно встановлено фактичні обставини справи, які мають істотне значення для правильного її вирішення, - судами не надано оцінки чи надано неправильну оцінку документам, в тому числі й преюдиційним судовим рішенням у іншій справі, що підтверджують обставинивіднесення спірної земельної ділянки до земель категорії рекреаційного призначення, отже підставою для скасування є порушення саме норм процесуального права.

Такий висновок підтверджує, що рішення касаційного суду в справі № 6-8179св15 ґрунтується на відмінних обставинах, які установлені судами у справі, рішення в якій переглядається, що не свідчить про неправильне застосування судом саме норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення спору, і не може бути прикладом неоднакового їх застосування, а також не є правовою підставою згідно з положенням статті 360-4 для задоволення заяви та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За викладених обставин, вважаю, що висновки суду у цій справі відповідають вимогам закону та обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, у зв'язку із чим Велика Палата Верховного Суду повинна була відповідно до статті 360-5 ЦПК України відмовити у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України.

Суддя: О. М. Ситнік