печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Лапцун В.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Президента України ОСОБА_3 , Верховної Ради України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з втратою житла, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про зобов`язання надати відповідь, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої Президентом України ОСОБА_3 та Верховною Радою України,мотивуючи свої вимоги тим, що у 2000 році у зв`язку із невжиттям Державою в особі відповідачів, регуляторних дій щодо стабілізації цін на нерухомість, що не дало можливості позивачу придбати рівнозначне житло в іншому районі міста, яке вона збиралась здавати в оренду, що в свою чергу у зв`язку з його втратою, завдало їй матеріальної і моральної шкоди, що складається з матеріального збитку по втраті житла в сумі 70 712 дол. США, матеріального збитку по оренді житла у розмірі 129 184 дол. США, морального збитку по втраті житла в сумі 70 712 дол. США та морального збитку по оренді житла у розмірі 129 184 дол. США.

Ухвалою судді від 06 серпня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

У встановлений строк 30 серпня 2018 року до суду надійшов відзив представника Президента України, який мотивований тим, що відповідальність за дії позивача щодо розпорядження належним їй майном, зокрема у вигляді можливої втрати коштів внаслідок його невдалої реалізації, може нести виключно остання, а вимоги щодо відшкодування шкоди, внаслідок абстрактної бездіяльності державних органів і, як наслідок на думку представника відповідача є необґрунтованими та безпідставними, а тому останній просив у задоволенні позову відмовити.

12 вересня 2018 року до суду надійшов відзив представника Верховної Ради України, мотивований відсутність доведеності перед судом існування причино - наслідкового зв`язку для відшкодування завданої шкоди, зокрема наявності протиправних дій з боку заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У встановлений ухвалою судді строк позивач надала 14 вересня 2018 року та 21 вересня 2018 року відповіді на відзиви представників відповідачів.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2018 року, постановлено на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання визнано підготовку справи до розгляду закінченою, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Вислухавши позивача, яка в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, а відповідачі будучи повідомленими про судовий розгляд належним чином представника у судове засідання не направили, причин неявки своїх представників до суду не повідомили, що за приписами ч. 3 ст. 131 ЦПК України, вважається, що вони не з`явилися в судове засідання без поважних причин, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів за правилами загального позовного провадження та ухвалити рішення, з викладених підстав та з огляду на те, що останніми надано достатній обсяг матеріалів в обґрунтування своїх заперечень проти позову, а відтак є доцільним вирішення справи на підставі доказів, які наявні у матеріалах справи, які вивчивши та дослідивши, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 04 грудня 1982 року по 31 грудня 2000 року була матір`ю одиначкою, що підтверджується довідкою управління соціального захисту населення Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 24 березня 2003 року.

На підставі ордеру № 068958 від 02 серпня 1988 року на квартиру АДРЕСА_1 у житлово-будівельному кооперативі «Локомотив-9», виданого ОСОБА_2 на підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-9», затвердженим рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 18 травня 1988 року за № 501.

Вказану квартиру ОСОБА_2 отримала від держави, як мати одиначка.

З договору купівлі-продажу від 01 лютого 2000 року вбачається, що ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 червня 2000 року, ОСОБА_5 , діючи від свого імені та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_2 на підставі Розпорядження Шевченківської райдержадміністрації від 05 червня 2000 року за № 570 придбала квартиру АДРЕСА_3 .

01 вересня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір про оформлення задатку на купівлю квартири АДРЕСА_1 .

Зазначеним договором узгоджено ціну предмету купівлі-продажу, що склала 57 750,00 грн., що еквівалентно 10 500 дол. США.

На підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2000 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 3 цього Договору продаж вчинено за 27 000,00 грн., які ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_7 до підписання цього договору.

Згідно з розрахунком позивача у зв`язку із невжиттям Державою в особі відповідачів, регуляторних дій щодо стабілізації цін на нерухомість, що не дало можливості позивачу придбати рівнозначне житло в іншому районі міста, яке вона збиралась здавати в оренду, що в свою чергу у зв`язку з його втратою, завдало їй матеріальної і моральної шкоди, що складається з матеріального збитку по втраті житла в сумі 70 712 дол. США, матеріального збитку по оренді житла у розмірі 129 184 дол. США, морального збитку по втраті житла в сумі 70 712 дол. США та морального збитку по оренді житла у розмірі 129 184 дол. США.

Стосовно вимог ОСОБА_2 щодо відшкодування матеріальної шкоди у визначеному нею розмірі слід зазначити наступне.

Позивач при зверненні з позовом до суду вважала достатнім припустити, що невжиття Державою в особі відповідачів, регуляторних дій щодо стабілізації цін на нерухомість, не дало можливості їй купити рівнозначне житло в іншому районі міста, яке вона збиралась здавати в оренду, що в свою чергу, завдало їй, зокрема матеріальну шкоду і стало причиною звернення до суду за захистом порушених прав.

Основним Законом держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи.

Поряд з цим, для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет ведення і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки та технології.

Таким чином, є неприпустимим ототожнення Президента України як Глави держави із «державою Україна» при оспорюванні дій (бездіяльності) всіх, без виключення, державних органів.

Повноваження Президента України як глави держави визначено Конституцією України. При цьому законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов`язків на Главу держави, крім тих, що прямо передбачені нормами Конституції України.

Верховна Рада України - єдиний орган законодавчої влади в Україні, яка за своєю природою є представницьким органом державної влади, що здійснює свої функції на колегіальній основі, шляхом прийняття рішень народними депутатами України на пленарних засіданнях Верховної Ради України, а отже парламент при здійсненні своєї законодавчої діяльності, шляхом прийняття нормативно-правових актів, не може набувати цивільних прав та обов`язків перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню яри вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи.

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в ухвалі від 8 травня 1997 року у справі № 11-з зазначено, що ч. 2 ст. 102 Конституції України проголошує, що Президент є «гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина». Однак, окрім обов`язку виступати від імені держави, за Президентом України закріплено широкі повноваження як у вирішенні загальнодержавних проблем, котрі вимагають поєднання політичних, економічних, соціальних та інших аспектів функціонування держави, так, рівнозначно, і у розгляді локальних питань, що стосуються захисту справедливості, прав, свобод та інтересів окремої людини в разі їх порушення будь-ким, в тому числі і державою. Для реалізації цих функцій Президент приймає рішення, які мають силу законодавчих актів, а в разі необхідності - безпосередньо втручається в критичну ситуацію з метою усунення будь-якої загрози для держави та її громадян.

Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Проте, враховуючи, що суду не надано жодних доказів у підтвердження доводів наявності факту причинного зв`язку між шкодою у визначеному позивачем розмірі і протиправними діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 199 896 дол. США, що станом на 22 травня 2018 року за офіційним курсом Національного банку України становить 5 214 007,30 грн.

Стосовно вимог ОСОБА_2 щодо відшкодування моральної шкоди у визначеному нею розмірі слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, з огляду на положення ст. 1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Аналогічна позиція викладена у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, надані позивачем докази не можуть слугувати підтвердженням факту наявності причинного зв`язку між шкодою у визначеному нею розмірі і протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні, так і не можуть бути прийняті судом, як складовий елемент наявності відповідальності відповідачів за дії позивача щодо розпорядження належним їй майном, зокрема у вигляді можливої втрати коштів внаслідок його невдалої реалізації, а з огляду на це суд приходить до обґрунтованого переконання, що таку відповідальність може нести виключно остання, а тому позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 170, 1166, 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 83, 131, 141, 142, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позову до Президента України ОСОБА_3 , Верховної Ради України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з втратою житла.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду міста Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 травня 2019 року.

Суддя В. А. Писанець