АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3658/18 Справа № 193/1733/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А
04 вересня 2018 року м. Дніпро 04 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Куценко Т.Р.
суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.
при секретарі Синенко Є.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
Державної установи Софіївська виправна колонія (№45),
на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної установи Софіївська виправна колонія (№45) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-
в с т а н о в и л а:
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Державної установи Софіївська виправна колонія (№45) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 10 жовтня 2017 року /т.1 а.с. 1-13/.
У жовтні 2017 року представник позивача подав уточнену позову заяву, мотивуючи її тим, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 28 серпня 1984 року, а з 08 лютого 2005 року працювала на посаді завідувача аптеки провізора (фармацевта) /т.1 а.с. 187-188/.
Позов обгрунтований тим, що згідно п. 2.1 наказу №75 о/с від 30 червня 2016 року позивач була звільнена з роботи за ініціативою роботодавця в звязку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні цінності, що дають підстави для втрати довіри до нього з боку роботодавця, на підставі п.2 ст. 41 Кодексу Законів про працю України.
Вважає наказ про її звільнення з роботи за ініціативою роботодавця протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при звільненні ОСОБА_2 були грубо порушенні вимоги ч. 3 ст. 41 Кодексу законів про працю України, так як розірвання трудового договору у випадках, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України обовязково передбачає додержання вимог ст. 43 цього кодексу. Відповідно до ст. 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 2 ст. 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборчого органу первинної профспілкової організації. В наданні згоди на звільнення працівника профспілковим комітетом було відмовлено. В звязку з цим представник позивача просить визнати наказ №75 о/с від 30 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача аптеки провізора (фармацевта) Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)» на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України в звязку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні цінності, на підставі втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, протиправним та скасувати; поновити ОСОБА_2 на посаді завідувача аптеки провізора (фармацевта) Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)»; стягнути на користь ОСОБА_2 з Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 42 232 гривні 05 копійок; стягнути на користь ОСОБА_2 з Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)» 100 000 гривень у відшкодування завданої моральної шкоди. Крім того, представник позивача подав клопотання про поновлення процесуального строку, оскільки вважає, що з поважних причин ОСОБА_2 пропустила строк на звернення до суду.
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково /т.2 а.с. 82-86/.

Поновлено ОСОБА_2 пропущений строк звернення до суду із позовом.

Визнано наказ №75 о/с від 30 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача аптеки провізора (фармацевта) Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)» на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України в звязку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні цінності, на підставі втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, незаконим та скасувати його.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача аптеки провізора (фармацевта) Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)».

Стягнуто з Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 6 301 (шість тисяч триста одна) гривню 29 копійок.

Стягнути з Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)» на користь ОСОБА_2 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок у відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з Державної установи «Софіївська виправна колонія (№45)» на користь держави судовий збір в розмірі 1535 ( одна тисяча пятсот тридцять п"ять ) гривень 49 копійок.

Не погодившись з таким рішенням Державна установа «Софіївська виправна колонія (№45)» звернулась із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі /т.2 а.с.42-48/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що порушення щодо обліку, збереження та списання товарно-матеріальних цінностей є неодноразовими і ОСОБА_2 вже притягувалась до дисциплінарної відповідальності з цих підстав, а також необґрунтованість висновку профспілкового комітету щодо неможливості звільнення позивача з займаної посади.

В порядку ст. 360 ЦПК ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи /т.2 а.с. 65-66/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно штатного розпису, затвердженого наказом ДПтС України від 16.04.2013 №230ЮД-13 «Про організаційно- штатні питання», наказом Софіївської виправної колонії (№45) від 14.05.2013 №26 о/с, ОСОБА_2 призначена на посаду завідувача аптеки - провізора (фармацевта) міжобласної багатопрофільної лікарні при установі.

05 січня 2016 року між позивачем ОСОБА_2 та виправною колонією №45 було укладено договір про повну матеріальну індивідуальну відповідальність, відповідно до умов якого відповідач зобовязалась дбайливо ставитися до переданих їй для зберігання чи іншої мети матеріальних цінностей установи і вживати заходів для відвернення шкоди; своєчасно повідомляти установу про всі обставини, які загрожують забезпеченню зберігання довірених їй матеріальних цінностей; вести облік, складати і подавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації довірених їй матеріальних цінностей. Згідно п.2.6 Посадової інструкції завідувача аптекою-провізора (фармацевта), затвердженою начальником Софіївської виправної колонії (№45) 23 січня 2015 року, провізор-фармацевт у відповідності з наказом МОЗ організовує належне зберігання товару в аптеці. Крім того, провізор-фармацевт забезпечує правильне та своєчасне ведення обліку, звітності аптеки. (п.2.11 Посадової інструкції завідувача аптекою-провізора (фармацевта).

Висновком службового розслідування, затвердженого начальником виправної колонії №45 від 01 червня 2016 року, за фактом неналежного збереження цінностей, які знаходяться в підзвіті матеріально-відповідальної особи завідувача аптекою - провізором (фармацевтом) ОСОБА_2, встановлено наявність винних дій з боку позивача, які полягали порушенні умов договору про матеріальну відповідальність в частині зберігання матеріальних цінностей, ввірених під звіт завідувача аптеки-провізора (фармацевта) та недобросовісному ставленні до виконання функціональних обовязків, внаслідок чого нанесено збитки установі позивача, в сумі 1032,86 грн.

Наказом начальника Софіївської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області №45 від 02 червня 2016 року №131 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за неналежне ставлення до виконання трудових обовязків матеріально-відповідальної особи, в частині зберігання товарно-матеріальних цінностей ввірених їй під звіт, надано на розгляд профспілковому комітету трудового колективу подання про звільнення ОСОБА_2 з займаної посади за ч.2 ст.41 КЗпП України у звязку з наявністю винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, та прийнято рішення про притягнення відповідача ОСОБА_2 до матеріальної відповідальності /а.с.139/.

Згідно повідомлення профспілкового комітету Софіївської ВК (№45) подання адміністрації Софіївської ВК №45 про звільнення з роботи ОСОБА_2 -завідувача аптеки -провізора (фармацевта) МОБЛ по ст.41 ч.2 КЗпП України за допущені порушення при оформленні документів при закупівлі медпрепаратів із застосуванням електронної системи торгів «Прозоро» та виявлену 13.05.2016 року недостачу дезінфекційних засобів та медикаментів на загальну суму 1032.86 грн., профспілковий комітет вважав, що застосування крайнього заходу (звільнення з роботи) ОСОБА_2 стосовно матеріально-відповідальної особи є передчасним та не узгоджується в повному обсязі зі зібраними документальними даними.

Судом першої інстанції встановлено, що дане подання є належним чином обгрунтованим та начальником установи Софїівської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України не оскаржувалось. Однак, в супереч цього, згідно п. 2.1 наказу начальника установи Софїівської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№45) №75 о/с від 30 червня 2016 року ОСОБА_2, завідувача аптеки провізора (фармацевта) міжобласної багатопрофільної лікарні, звільнено за ст. 41 п. 2 КЗпП України (в звязку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні цінності, що дають підстави для втрати довір`я до нього з боку уповноваженого ним органу, з 30 червня 2016 року /а.с. 181-182/.

Відповідно наказу №9 ОСОБА_2 на підставі рішення шостої сесії Першотравенської сільської ради від 16 серпня 2016 року за №122 прийнято на посаду директора КП «Макортівське джерело» з 05 вересня 2016 року (а.с. 246).

На момент звільнення з займаної посади за п.2 ст.41 КЗпП України, позивачка являлася членом профспілки Софіївської ВК (№45). Звільнення позивачки відбулося 30 червня 2016 року без згоди профспілкового комітету Софіївської ВК (№45)».

Визнаючи незаконним наказ №75 о/с від 30 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача аптеки провізора (фармацевта) ДУ «Софіївська виправна колонія (№45)» та скасовуючи його, суд першої інстанції виходив з того, що це було зроблено без згоди профспілкового органу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Статтею 5-1 КзпП України забезпечено правовий захист громадян від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.40 КзпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КзпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1, 3 ст.49-2 КзпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За приписами п. 10 ст.247 КзпП України, ст.38 ЗУ Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Згідно рішення Конституційного суду України по справі № 1-31/98 питання про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником у передбачених законом випадках і порядку вирішує професійна спілка, яка діє на підприємстві, в установі, організації, членом якої є працівник.

Відповідно до положень ст. 43 КзпП України та ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.05.1999 року № 1045-ХІV, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного ч. 2 цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КзпП України та ч. 3 ст.41 ЗУ Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки) допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання профспілок).

Проте, на ОСОБА_2, як члена виборного органу профкому, поширюються гарантії, встановлені ст. 252 КзпП України, ст.41 ЗУ Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності, згідно з якими звільнення члена виборного профспілкового органу допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Аналіз зазначених вище положень законодавства свідчить про те, що питання про надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом профспілки, належить до виключної компетенції первинної профспілкової організації та вищого виборного органу цієї професійної спілки і підлягає самостійному вирішенню, з урахуванням мети створення профспілки - здійснення захисту трудових прав і інтересів членів профспілки.

Згода профспілкового комітету на звільнення працівника - це колегіальне рішення профспілкового комітету підприємства, установи, організації, винесене на прохання власника або уповноваженого ним органу, в якій виражено волю профспілкового комітету щодо звільнення з роботи працівника за однією з передбачених законом підстав.

У відповідності до ст.38 ЗУ Про провесійні спілки, їх права та гарантії діяльності профспілкова організація приймає його самостійно, на власний розсуд і не зобов'язана надавати згоди на розірвання трудового договору навіть при обґрунтованому поданні про звільнення.

Єдиною законодавчо встановленою вимогою до рішення профкому є наявність його обґрунтування про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником за ініціативи роботодавця.

Між тим, роботодавцю надається право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (ч. 4, 6 ст.39 ЗУ Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності, ч.5,7 ст.43 КзпП лише у двох випадках: якщо профспілковий орган у встановлений законом строк не повідомив про прийняте рішення у письмовій формі або у випадку відсутності обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення.

Тобто, за змістом цих норм суд, розглядаючи трудовий спір, має з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови і не вправі давати оцінку обґрунтованості самого рішення. Наявність обґрунтування, що має недоліки, які стосуються його всесторонності, повноти, правильності, достатності, відповідності чи невідповідності фактичним обставинам не дає підстав для висновку про відсутність обґрунтування. Під обґрунтованою відмовою профспілкового органу слід розуміти таку думку, яка ґрунтується на відповідних нормах чинного трудового законодавства та ділових (професійних) якостях працівника. Необґрунтованою відмовою профспілкового органу вважається відмова, якщо в рішенні профспілки не має посилань на порушення роботодавцем норм трудового законодавства щодо підстав і порядку вивільнення працівника.

Відповідна правова позиція щодо оцінки судом рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з урахуванням наявності в рішенні посилань на порушення адміністрацією норм трудового законодавства щодо підстав і порядку звільнення позивача викладена в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10.03.2011 р. та відповідає усталеній судовій практиці (ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04.04.2007 року, справа № 6-19357кс04, від 04.03.2009 року, справа № 6-17393св08, від 09.12.2009 року, справа № 6-18674св08, від 04.11.2009 р., справа № 6-20349св08, справа № 6-17393св08).

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 на час її звільнення була членом профспілкового комітету, а профспілковий комітет легалізований на підприємстві належним чином.

Зі змісту зазначеного наказу вбачається, що підприємством не було враховано повідомлення профспілкового органу, з наданих письмових пояснень убачається, що на думку відповідача немає обґрунтування відмови профспілкового органу щодо звільнення позивача.

ОСОБА_3 профспілкового комітету Софіївської ВК №45 від 17.06.2016 року вбачається, що згода на звільнення ОСОБА_2 не надана.

«Обґрунтування відмови:

1) службове розслідування за фактом встановленої розбіжності вартості закупівлі медпрепаратів під час електронних торгів за системою «Прозоро» проведене поверхово та однобоко, в ході розслідування не зясовані конкретні обставини , які спричинили таку розбіжність, не зясовано також питання про наявність (відсутність) матеріальної шкоди , зловживань з боку ОСОБА_2, яка відноситься до категорії персоналу (фахівці) та не наділена організаційно-розпорядчими функціями Крім того, незважаючи на те, що система електронних закупівель «Прозоро» діє з початку 2016 року в тестовому режимі та передбачає обовязкове залучення до цієї важливої роботи інших відповідальних працівників бухгалтерії, лікувального закладу, відділу інтендантського та господарського забезпечення для прийняття колегіального рішення, в наказі начальника установи від 21.04.2016 року №124 про застосування стягнень фігурує лише один працівник (ОСОБА_2І.), що свідчить про необєктивність та упередженість під час розслідування;

2) Факт виявленої 13.05.2016 року недостачі матеріальних цінностей (дезінфекційних засобів та медикаментів ) на суму 1032,86 грн., які перебували у підзвіті ОСОБА_2 не заперечується останньою, але відсутність ТМЦ ОСОБА_2 пояснює крадіжкою та неналежними умовами для зберігання дезінфекційних засобів, які тривалий час зберігаються у непристосованому підвальному приміщенні, до якого можуть безперешкодно потрапити інші особи. З огляду на ці обставини, в ході службового розслідування за даним фактом питання про дотримання вимог ст.131 КЗпП України «Обовязки власника або уповноваженого ним органу та працівників по збереженню майна» в частині створення працівникам умов, необхідних для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їй майна не досліджувалось, ступінь вини інших посадових осіб, винних у цьому , в тому числі в.о. начальника МОБЛ ОСОБА_4 не зясована. Не зясована також будь- яка інформація про долю зниклих деззасобів, а ініціатором надання повідомлення до правоохоронних органів ( Софіївський ВП ) вчинення крадіжки виступила ОСОБА_2 ;

3) Факт категоричної незгоди завідувача аптеки- провізора ОСОБА_2 на пропозицію адміністрації установи про переведення її на посаду медичної сестри лікарні субєктивно свідчить про невинуватість та бажання домогтись підтвердження своєї ділової репутації;

4) При прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_2 за ч.2 ст.41 КЗпП України (через втрату довір'я до працівника з боку роботодавця) не враховані інші важливі обставини , а саме : тривалий стаж роботи її в одній установі ( більше 30 років) , наявність багатьох заохочень за добросовісне ставлення до роботи. Крім того, порушення трудової дисципліни ОСОБА_2 виявлені вперше та протягом короткого проміжку часу;

5) Адміністрація установи 01.06.2016 року відповідно звернулась до Софіївського райсуду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, не скориставшись правом самостійного стягнення збитків з винного працівника відповідно до ст.136 КЗпП України шляхом оформлення відповідного наказу (розпорядження) , оскільки фактичний розмір збитків не перевищує розміру середнього місячного заробітку ОСОБА_2 з урахуванням вищевикладеного вирішено згоду на звільнення з роботи по ст.41 ч.2 КЗпП України завідувача аптеки-провізора (фармацевта) міжобласної багатопрофільної лікарні ОСОБА_2 не надавати (а.с. 178-180).

Отже, відмова у наданні згоди на звільнення позивача профспілковою організацією була належним чином вмотивована, і за таких обставин суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення в частині визнання незаконним наказу № 75 о/с від 30 червня 2016 року та поновлено її на роботі, оскільки згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 1992 року відмова профспілкового органу в дачі згоди на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

З урахуванням вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України, враховуючи положення Постанова КМУ від 08.02.1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, та розмір середньоденної заробітної плати позивача, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 червня 2016 року та по 04 вересня 2016 року (врахувавши, що позивач з 05 вересня 2016 року працювала в КП Макортівське джерело в розмірі 6301,29 грн.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції інстанції, з урахуванням того, що незаконне звільнення позивача призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оцінив завдану позивачу моральну шкоду в 10 000,00 грн.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно ст. 237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.02.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 вище зазначеної Постанови розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу cтраждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань. Проте, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн. не в повній мірі відповідає вищезазначеним вимогам норм матеріального права та засадам розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше за достатній для розумного задоволення вимог заявника і не має призводити до його навіть неістотного збагачення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з урахуванням характеру заподіяної шкоди та обсягу перенесених позивачем страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості підлягає зміні, а розмір стягнутої моральної шкоди - зменшенню до 500 грн., в задоволенні решти позовних вимог в цій частині слід відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Державної установи Софіївська виправна колонія (№45) задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2017 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши розмір з 10 000,00 грн. до 500,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_5