печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

19 квітня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Кирилюк І.В.,

при секретарі: Петровій Ю.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Київської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Вишгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та органом місцевого самоврядування, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1(далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач), в якому просить суд стягнути з відповідача шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади, на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 33 735,16 грн. та моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є інвалідом І групи, захворювання якого пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії ЧАЕС. У липні 2015 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Іванківської РДА Київської області та Київської обласної державної адміністрації із заявою та пакетом документів щодо видачі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, однак, Київська обласна державна адміністрація направила документи позивача на розгляд Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. 29.02.2016 Комісія зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, прийняла рішення щодо вилучення у позивача посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, у зв'язку з чим Київська обласна державна адміністрація відмовила позивачу у видачі посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, оскільки, ОСОБА_1 було позбавлено статусу ліквідатора 2 категорії. Позивач оскаржив зазначене рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, у судовому порядку, та за результатами розгляду його позовної заяви постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2017 року було визнано протиправним та скасовано рішення Комісії щодо безпідставності видачі ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЕС ІІ категорії та зобов'язано Комісію поновити позивачу статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ІІ категорії. 19.05.2017 року позивач звернувся до органів пенсійного фонду із заявою щодо переведення його на пенсію по інвалідності, надавши посвідчення І категорії серії НОМЕР_1, видане 20.04.2017 року, та просив перевести його на пенсію з 08.07.2015 року. Однак, органи пенсійного фонду призначили та здійснили перерахунок пенсії позивачу тільки з травня 2017 року, замість липня 2015 року, у зв'язку з чим позивач недоотримав пенсію у розмірі 33 735,16 грн., які вважає збитками, що були заподіяні державними органами, а тому мають бути відшкодовані державою в особі Державної казначейської служби України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Київської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Вишгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та органом місцевого самоврядування; справу призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами на 02.04.2018 року.

Як визначено у ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов'язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви).

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Як визначено у ч. 4 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Оскільки, до відповідач повідомлена про розгляд справи належним чином та нею отримано копію ухвали і копію позовної заява з додатками 02.04.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте, правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. За таких обставин, суд ухвалив розглядати справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, щопозивачу у 1992 році видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорії 2) серії НОМЕР_2.

Крім того, у 1997 році Тимчасовою комісією з питань проведення перевірки правильності видачі посвідчень учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС Київської облдержадміністрації проведено перевірку правильності видачі посвідчення ОСОБА_1 учасника ліквідації наслідків ЧАЕС 2 категорії та протоколом №8 засідання комісії від 24.07.1997 року така правильність підтверджена, а посвідчення перереєстроване.

06.04.2016 року ОСОБА_3 (дружина позивача) звернулась із заявою до Міністерства соціальної політики України, в якій просила замінити ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЕС на посвідчення інваліда - учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-А категорії на підставі експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України про встановлення причинного зв'язку хвороб, що привели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС №3076 від 03.07.2015 року.

Листом Міністерства політики України №227/20/132-16 від 12.04.2016 року ОСОБА_3 повідомлено, що Рішенням Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС №95 від 29.02.2016 року було визнано безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації аварії на ЧАЕС категорії 2. Також, Міністерством соціальної політики України зазначено, що за умови надання додаткових документів про залучення ОСОБА_1 до робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо в зоні відчуження, його особова справа за поданням Київської обласної державної адміністрації буде повторно розглянута Комісією.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2017 року у справі №826/8316/16 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Міністерства соціальної політики України від 29.02.2016 №95 про безпідставність видачі ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС2 категорії; зобов'язано Міністерство соціальної політики України в особі Комісії з спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС,Міністерства соціальної політики України поновити ОСОБА_1 статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії.

19.05.2017 року позивач звернувся до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фону України Київської області із заявою щодо переведення його на пенсію по інвалідності, захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, з 08.07.2015 року.

Листом від 30.05.2017 року Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фону України Київської області повідомило позивача про те, що відсутні підстави переведення останнього на пенсію по інвалідності, захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, з 08.07.2015 року, оскільки, із відповідною заявою він звернувся 19.05.2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Відтак, визначальним критерієм для моменту переведення з одного виду пенсії на інший є момент подання особою заяви та інших документів.

Отже, Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фону України Київської області, зазначивши позивачу про те, що переведення на пенсію по інвалідності саме з дня звернення із заявою, відповідають положенням ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та є правомірними.

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України.

У ст. 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема частиною першою вказаної норми передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З аналізу наведеної норми слідує, що положення ст. 1173 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

За умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Як визначено статтею 1173 ЦК України, для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність вини не є обов'язковою.

Однак, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто, повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

В той же час, в спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Проте, позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру. Також, позивачем не доведено протиправності поведінки органів державної влади та причинного зв'язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою.

Сама по собі наявність постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.01.2017 року у справі №826/8316/16 не є відповідним доказом щодо доведеності усіх обов'язкових складових цивільно-правової відповідальності, зважаючи на те, що звернувшись з адміністративним позовом до суду позивач скористався своїм правом на оскарження рішення Комісії з спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Міністерства соціальної політики України, право на оскарження якого передбачено Кодексом адміністративного судочинства.

Окрім того, в даному випадку відсутній один із обов'язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фону України Київської області.

При цьому, ОСОБА_1 з позовом до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фону України Київської області не звертався, та судового рішення, яким визнано незаконними дії Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фону України Київської області щодо відмови у переведенні позивача на пенсію по інвалідності, захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, з 08.07.2015 року не існує, а відтак, відсутні правові підстави для застосування статті 1173 ЦК України, а звернення до суду з позовними вимогами про відшкодування шкоди є передчасними.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що оскільки вказана вимога є похідною від вимог щодо порушених прав, а в задоволенні таких відмовлено, в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити.

В той же час, варто зазначити, що згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення.

Однак, позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а саме: в чому полягає спричинена йому моральна шкода, якими саме діями чи бездіяльністю вона спричинена і чим підтверджується протиправність цих дій або бездіяльність, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням винної особи, а також факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Однак, всупереч вказаним вимогам, позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено у ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 78, 81, 141, 142, 200, 263-265, 267, 273, 280-282, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України; ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Київської обласної державної адміністрації, Міністерства соціальної політики в особі Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Вишгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та органом місцевого самоврядування, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено та підписано 25.04.2018 року.

Суддя І.В. Кирилюк