ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 755/20668/15-ц

провадження № 61-13477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Яровенко Н. О., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» (надалі - ТОВ «Інвестбудгаличина») звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, вимоги за яким у подальшому збільшило.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що з 10 травня 2013 року він здійснює функції з надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами та власниками житлових приміщень будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є власником квартири № 75 у вказаному будинку і споживачем житлово-комунальних послуг у вигляді утримання будинку та прибудинкової території, опалення, а також послуг охорони будинку і прибудинкової території, проте з червня 2013 року по грудень 2015 року їх не оплачує.

Посилаючись на наведене, просив стягнути у судовому порядку заборгованість за надані послуги в сумі 15 023,21 грн, яка складається з суми боргу по оплаті житлово-комунальних послуг - 11 111,88 грн, 3% річних - 340,10 грн та інфляційних нарахувань у сумі 3 571,23 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 9 червня 2016 року позов ТОВ «Інвестбудгаличина» задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестбудгаличина» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 15 023,21 грн.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестбудгаличина» судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із його доведеності і обґрунтованості.

Рішенням Апеляційного суду міста Києвавід 23 листопада 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 червня 2016 року змінено.

Зменшено розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестбудгаличина», до 12 170,63 грн, а також зменшено розмір судових витрат до 1 218 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову, проте дійшов висновку, що правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за додаткові послуги консьєржів, охорони території й, відповідно, нарахованих на підставі цього 3% річних та інфляційних, відсутні, тому нарахована позивачем у цій частині сума підлягає виключенню із загальної суми заборгованості.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд не встановив розмір тарифів та плати за житлово-комунальні послуги; не взяв до уваги, що нею не укладено договір на надання житлово-комунальних послуг саме з позивачем; не дослідив доказів надання житлово-комунальних послуг неналежної якості.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Інвестбудгаличина» посилається на те, що матеріали справи містять достатньо доказів про те, що воно є належним балансоутримувачем житлового будинку, в якому проживає відповідач; розмір тарифів на оплату послуг з утримання будинку і прибудинкової території затверджений розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради; відповідач ухиляється від укладення договору з надання житлово-комунальних послуг, але фактично їх отримує.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 19 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини 2 статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що на підставі договору № 13/07 про передачу на баланс багатоквартирного житлового будинку від 10 травня 2013 року, укладеного між ТОВ «Експлуатуюча Компанія «Основа Комфорт» та ТОВ «Інвестбудгаличина», будинок № 12-а по вул. Воскресеньській у м. Києві з 1 червня 2013 року переданий на баланс ТОВ «Інвестбудгаличина», яке зобов`язалося надавати мешканцям будинку послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а також сприяти в отриманні ними комунальних послуг (забезпечення гарячого та холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення).

ОСОБА_1 є власником квартири № 75 у вказаному будинку .

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 591 від 19 червня 2015 року затверджено тарифи та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в тому числі і для будинку АДРЕСА_1 , у розмірі 4,48 грн за кв. м при оплаті послуг не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, та 4,70 грн за кв. м при оплаті після 20 числа, що настає за розрахунковим.

До затвердження вказаних тарифів нарахування оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій проводилися відповідно до тарифів, які діяли на момент прийняття позивачем будинку на обслуговування, у розмірі 2,80 грн за кв.м, розрахований відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 869 1 червня 2011 року.

Суд установив, що розмір заборгованості ОСОБА_1 як власника квартири № 75 з червня 2013 року по грудень 2015 року у зв`язку з неоплатою послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території становить 5 461, 89 грн, у зв`язку з неоплатою послуг з теплопостачання - 3 411,99 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

У відповідності до частини 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За положеннями статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Отже, у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Суди попередніх інстанцій встановивши, що належним балансоутримувачем будинку є саме ТОВ «Інвестбудгаличина», яке надало відповідачеві житлово-комунальні послуги, а остання споживала ці послуги вартість яких розрахована з дотриманням цін і тарифів, затверджених виконавчим органом Київської міської ради, дійшли висновку, що сам по собі факт неукладення договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення від оплати вказаних послуг та стягнули відповідну заборгованість.

Закріплена у пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування санкцій, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті, та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Такі обставини встановлені судами попередніх інстанцій на підставі наданих сторонами доказів, оцінених судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньо дослідженні наявних у справі доказів; результати оцінки доказів відображені у судових рішеннях з відповідними мотивами.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, про ненадання судами оцінки обставинам щодо неналежної якості послуг, спрямовані на повторну переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Касаційний суд погоджується з висновками апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за додаткові послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а саме за послуги консьєржів, охорони території й, відповідно, нарахованих на підставі цього 3% річних та інфляційних, оскільки ці види послуг не є такими, що визначені у Законі України «Про житлово-комунальні послуги», отже для їх отримання та оплати сторони мають укласти відповідний договір.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку, що оскаржені рішення суду першої інстанції у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду не підлягають скасуванню, перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 червня 2016 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва овід 23 листопада 2016 року.

Постанова оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик