Провадження №4-с/521/92/18
УХВАЛА

про розгляд скарги на дії державного виконавця

16 жовтня 2018 року місто ОСОБА_1

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду представник скаржника посилався на ті обставини, що у провадженні головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 знаходиться виконавче провадження ВП №53850598 з примусового виконання виконавчого листа №2-6684/08, виданого Малиновським районним судом міста ОСОБА_1 25 квітня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини.

У рамках наведеного виконавчого провадження державним виконавцем ухвалено постанову від 25 травня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до повного погашення заборгованості по сплаті аліментів.

Проте, ОСОБА_2 вважає, що дана постанова є необґрунтованою та такою, що ухвалена без урахування характеру його трудової діяльності та фактично позбавляє його можливості виконання зобовязання з оплати аліментів.

Зважаючи на викладене, представник ОСОБА_2 звернулась зі скаргою до суду, в якій просила скасувати постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 25 травня 2018 року.

Державний виконавець скористався наданим процесуальним правом та подав заперечення на скаргу, посилаючись, що боржникові неодноразово направлялись виклики до відділу державної виконавчої служби для сплати боргу за виконавчим документом, та неодноразово здійснювались виходи на місце за адресою боржника. Державний виконавець вважає, що у діях боржника наявні ознаки ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, та при ухваленні оскаржуваної постанови були дотримані вимоги закону. Ураховуючи викладене, державний виконавець просив суд відмовити у задоволенні скарги повністю.

Скаржник ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не зявився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.

Державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не зявився, але від начальника відділу надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Під час розгляду справи суд установив, що в провадженні у головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 знаходиться виконавче провадження ВП №53850598 з примусового виконання виконавчого листа №2-6684/08, виданого Малиновським районним судом міста ОСОБА_1 25 квітня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 570,00 гривень щомісячно, починаючи з 08 вересня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 11 березня 2024 року.

Постановами головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 від 16 лютого 2018 року, боржникові ОСОБА_2 було відповідно встановлене тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, тимчасове обмеження у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та тимчасове обмеження у праві полювання до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Боржник ОСОБА_2 оскаржив дії державного виконавця в судовому порядку.

Згідно з ухвалою Малиновського районного суду міста ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року у справі №521/4853/18 за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця, постанову державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та тимчасового обмеження у праві користування транспортними засобами було скасовано.

Не зважаючи на викладене, постановою головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 від 25 травня 2018 року, було повторно встановлене тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до повного погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Як передбачає ст. 71 ч.9 п.1 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Згідно з платіжними квитанціями, зокрема, від 26 вересня 2017 року на суму 1500,00 гривень, від 12 жовтня 2017 року на суму 1500,00 гривень, від 24 листопада 2017 року на суму 1500,00 гривень, від 20 грудня 2017 року на суму 1500,00 гривень, від 17 січня 2018 року на суму 1600,00 гривень, від 14 лютого 2018 року на суму 1600,00 гривень, ОСОБА_2 регулярно сплачував аліменти на користь ОСОБА_4

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 працює. Згідно з положеннями трудового договору №2400 від 04 листопада 2014 року, додатку до договору від 29 грудня 2017 року, укладених із ЗАТ «Транстира» (місто Вільнюс, Литовська Республіка), ОСОБА_2 є водієм міжнародних вантажоперевезень.

Зважаючи на викладене, суд погоджується із правовою позицією скаржника, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України позбавляє ОСОБА_2 основного законного джерела існування та унеможливлює сплату аліментів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За положеннями ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. ОСОБА_5 є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

У параграфах 37, 38 рішення у справі «Баттіста проти Італії» («Battista v. Italy», заява №43978/09) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 2 § 2 Протоколу №4 гарантує кожному право залишати будь-яку країну, щоб переїхати до будь-якої іншої країни на власний вибір, куди його можуть пустити. Відмова з боку національних судів видати заявнику паспорт і анулювання його посвідчення особи для закордонних подорожей становить втручання у це право. Тож слід встановити, чи таке порушення було «передбачене законом», переслідувало одну чи кілька законних цілей, визначених статтею 2 §3 Протоколу №4, і чи воно було «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї або цих цілей. Стосовно законності даного заходу Суд нагадує свою послідовну юриспруденцію, відповідно до якої вислів «передбачене законом» вимагає не лише наявності у внутрішньому праві підстави для оспорюваного заходу, але й стосується якості такого закону, який має бути розумно доступним і передбачуваним щодо наслідків («Ротару проти Румунії» («Rotaru v. Romania», заява №28341/95, п. 52). Для того, щоб закон відповідав вимозі передбачуваності, він повинен достатньо чітко наводити умови, за яких захід може бути застосовано, аби дозволити зацікавленим особам врегулювати свою поведінку, за потребою звернувшись за фаховою порадою.

Згідно з параграфами 40, 41, 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баттіста проти Італії» («Battista v. Italy», заява №43978/09), Суд також вважає, що застосування оспорюваного заходу має на меті гарантувати інтереси дітей заявника, і що воно в принципі переслідує законну мету захисту прав інших осіб, у даній справі права дітей, які мають отримувати аліменти. Що стосується пропорційності обмеження, застосованого через несплачені борги, Суд нагадує, що даний захід може бути виправданим лише тією мірою, якою переслідує мету гарантувати сплату згаданих боргів. Водночас, захід, що обмежує свободу пересування особи, який спочатку був виправданим, може стати непропорційним і порушуватиме права такої особи, якщо автоматично продовжуватиметься протягом тривалого часу. У кожному випадку, державні органи зобовязані стежити, щоб будь-яке втручання у право особи залишити свою країну, як від початку, так і протягом усього застосування, було виправданим і пропорційним відносно обставин. Вони не можуть продовжувати на тривалий строк заходи, що обмежують свободу пересування особи, без здійснення періодичної перевірки їх виправданості. Такий контроль має зазвичай здійснюватись, принаймні у останній інстанції, судовим органом, оскільки це надає кращі гарантії незалежності, неупередженості і регулярності провадження («Сіссаніс проти Румунії» («Sissanis v. Romania», заява №23468/02, п. 70). Обсяг судового контролю має дозволяти суду брати до уваги усі складові, включно з тими, які повязані з пропорційністю обмежувального заходу (див., mutatis mutandis, «ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проти Бельгії» («Le Compte, Van Leuven і De Meyere v. Belgium» заяви №6878/75, №7238/75), п. 60).

У параграфі 43 рішення у справі «Курочкін проти України» («Kurochkin v. Ukraine», заява №42276/08) Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» («Johansen v. Norway», п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини» («Kutzner v. Germany», заява №46544/99, п. 60), та рішення у справі «Савіни проти України» («Saviny v. Ukraine», заява №39948/06, п. 47).

Суд звертає увагу, що обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України було застосовано компетентною особою державним виконавцем, на підставі закону ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», та мало легітимну мету забезпечення дотримання прав дитини на утримання.

Водночас, суд не може погодитись, що застосування саме такого обмеження було пропорційним та необхідним у демократичному суспільстві в тих обставинах, що склались.

Перевіривши факти і обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 258, 259, 260, 450, 451, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 25 травня 2018 року відносно ОСОБА_2.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: І.В. Плавич