Справа № 573/593/18
Номер провадження 2/573/257/18
РІШЕННЯ

іменем України

(повний текст)

10 серпня 2018 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - Черкашиної М.С.,

з участю секретаря - Терещенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля цивільну справу за позовом заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури Віннікова Олександра Анатолійовича в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до ОСОБА_3 про припинення права постійного користування, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

17 квітня 2018 року заступник керівника Конотопської місцевої прокуратури Вінніков О.А. звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до ОСОБА_3 про припинення права постійного користування та повернення земельної ділянки. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Білопільської районної ради Сумської області від 25 квітня 1995 року № 56 ОСОБА_3 у постійне користування передано земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 50 га, розташовану на території Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області . 17 липня 1995 року на підставі вказаного рішення останній отримав державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 27. 29 вересня 1995 року відповідач створив фермерське господарство «Нагорний», яке припинило свою діяльність 11 листопада 2012 року. Отже, з часу припинення діяльності фермерського господарства, відповідач не міг використовувати земельну ділянку надану йому в постійне користування саме для фермерства. Таким чином, оскільки ОСОБА_3 більше п'яти років не виконує свій обов'язок землекористувача щодо наданої земельної ділянки, посилаючись на п. г ч. 1 ст. 141 ЗК України, прокурор просив припинити право постійного користування ОСОБА_3 земельною ділянкою площею 50 га, яке виникло на підставі державного акту на право постійного користування серії НОМЕР_3, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 27, а також зобов'язати останнього повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Сумській області вказану земельну ділянку.

26 квітня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 24 травня 2018 року о 9-00 год.

23 травня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_3 та заява про застосування строків позовної давності.

24 травня 2018 року із Головного управління Держгеокадастру у Сумській області надійшли письмові пояснення з приводу поданого позову та клопотання про проведення підготовчого засідання без участі представника.

24 травня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 9-00 год. 19 червня 2018 року.

06 червня 2018 року від Конотопської місцевої прокуратури, а 24 липня 2018 року від Головного управління Держгеокадастру надійшли відповіді на відзив на позов відповідача.

У судовому засіданні прокурор Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Глущенко Г.О. позов підтримала та зазначила, що з метою ефективного виконання покладених на органи прокуратури завдань і функцій держави, керуючись вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру", Конотопською місцевою прокуратурою 11.08.2017 року було направлено запит до відділу в Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру в Сумській області щодо надання переліку суб'єктів господарювання, яким надано земельні ділянки сільськогосподарського призначення на праві постійного користування. Отримана інформація була проаналізована та співставлена з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У ході аналізу встановлено, що ОСОБА_3 отримав державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 50 га, однак діяльність ФГ «Нагорний» припинена 15.11.2012 року і земельна ділянка з того часу не використовується за цільовим призначенням до нині, тому право постійного користування земельною ділянкою підлягає припиненню, а земельна ділянка поверненню. Зазначає, що позов подано на підставі п. ґ) ч. 1 ст. 141 ЗК, оскільки відповідачем після припинення діяльності СФГ «Нагорний» надалі земельна ділянка не могла використовуватися за цільовим призначенням саме для фермерства. Крім того, орендна плата за використання земельної ділянки відповідачем здійснювалася як фізичною особою, який не виконував своїх обов'язків як землекористувач щодо землі, наданої у постійне користування більше п'яти років. Таким чином утримання земельної ділянки відповідачем та використання її не за цільовим призначенням можна визначити як використання земельної ділянки за відсутності належних на те підстав, що порушує права та охоронювані законом інтереси, позбавляючи можливості розпоряджатися земельною ділянкою Головне управління Держгеокадастру у Сумській області. Щодо звернення із позовом саме прокурором вказала, що у Головного управління Держгеокадастру у Сумській області були відсутні будь-які відомості про припинення фермерського господарства «Нагорний», у зв'язку з чим не було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки відповідачем. Тому, саме Конотопська місцева прокуратура повідомила Головному управлінню Держгеокадастру у Сумській області, як орган державної влади, що здійснює державний нагляд (контроль) за використанням та охороною земель про незаконність використання зазначеної земельної ділянки відповідачем.

Представник позивача Головного управління Держгеокадастру у Сумській області за довіреністю Рудік А.А. у судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що Державний нагляд за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності організовує і здійснює відповідно до покладених на нього завдань Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру. Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від. 17.11.2016 року № 308 затверджено Положення про Головне управління Дердгеокадастру у Сумській області, відповідно до якого Головне управління здійснює розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення у визначеному чинним законодавством порядку на території Сумської області. Тобто, у спірних правовідносинах Головне управління Держгеокадастру у Сумській області виступає правонаступником Білопільської районної державної адміністрації Сумської області щодо розпорядження землями державної форми власності сільськогосподарського призначення. Так, відповідно до Положення Головне управління наділене повноваженнями з контролю за дотриманням вимог земельного законодавства органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування з питань надання у власність та надання у користування, у тому числі в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах. Проте, повноваження щодо здійснення державного нагляду (контролю) були покладені на Управління Держгеокадастру лише з 2016 року. Державний контроль здійснюється під час проведення перевірок планових чи позапланових. Планові перевірки проводяться на підставі планів робіт в які включено об'єкти перевірок або вказані конкретні органи місцевого самоврядування. Позапланові перевірки проводяться на підставі звернень юридичних чи фізичних осіб. Отже, для здійснення державного нагляду Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області на предмет цільового використання земельної ділянки, дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства необхідна одна із вище зазначених підстав. В план робіт Головного управління Держгеокадастру Фермерське господарство «Нагорний» не було включено, звернення від юридичних чи фізичних осіб до Головного управління про проведення перевірки щодо використання вказаної земельної ділянки за цільовим призначенням не надходило. Зазначила, що земельна ділянка ОСОБА_3 була передана на підставі рішення виконавчого комітету Білопільської районної ради Сумської області від 25.04.1995 року у постійне користування для ведення фермерського господарства. Отже, факт правопорушення стосовно земельної ділянки, яка була передана на праві постійного користування для ведення фермерського господарства відповідачу не був виявлений безпосередньо Головним управлінням у зв'язку з відсутністю підстав для проведення державного нагляду (контролю). У Головного управління Держгеокадастру у Сумській області були відсутні будь- які відомості про припинення фермерського господарства «Нагорний», у зв'язку з чим не було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки відповідачем. Про даний факт незаконного використання земельної ділянки Головному управлінню Держгеокадастру у Сумській області стало відомо з повідомлення Конотопської місцевої прокуратури.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився. Представник останнього за довіреністю ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив про те, статтею 141 ЗК України встановлений виключний перелік підстав для припинення права користування земельними ділянками наданими у постійне користування, а примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється відповідно до ст. 143 ЗК України виключно у судовому порядку. Разом з цим зазначена прокурором підстава - припинення діяльності селянського (фермерського) господарства ( і як наслідок цього - не цільове використання земельної ділянки), не відноситься до зазначених вище підстав ст. 141, ст. 143 ЗК України. Також, ст. 144 ЗК регламентовано певний порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються із порушенням земельного законодавства. Тобто, заступник прокурора подав позов не дотримуючись процедури припинення права постійного користування саме в судовому порядку. На думку представника відповідача прокурором до матеріалів справи не надано актів перевірок, приписів, протоколів про адміністративні правопорушення, розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок використання земельної ділянки не за цільовим призначенням чи будь-яких інших документів контролюючого органу Держгеокадастру, які б підтверджували факт використання землі не за цільовим призначенням, а отже, вважає, що доводи прокурора стосовно нецільового використання спірної земельної ділянки не підтверджено жодними доказами. Посилається на п.8 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та вважає, що відповідне рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою може приймати виключно рада, яка надавала цю земельну ділянку, а не Держгеокадастр. Тобто, належним позивачем є не Головне управління Держгеокадастру, а Білопільська районна рада Сумської області. Зазначає, що відповідач починаючи з 1995 року постійно використовував за призначенням надану йому земельну ділянку сільськогосподарського призначення, сплачував орендну плату та земельний податок, що підтверджується довідкою Кальченківської сільської ради. На даний час відповідач має намір і у майбутньому обробляти земельну ділянку, про що свідчить реєстрація ним нового сільськогосподарське підприємства «Відродження-Н». Крім того, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, вважаючи, що датою виникнення спірних правовідносин є реєстрація припинення фермерського господарства 15.11.2012 року, тоді як прокурор звернувся до суду з позовом 27 квітня 2018 року, тобто після спливу понад 5 років 6 місяців. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України останній повинен був знати про існування спірних правовідносин з моменту їх виникнення, тобто з 15 листопада 2012 року. У свою чергу позивач не звертався до суду з клопотанням про поновлення строку позовної давності.

Заслухавши прокурора Глущенко Г.О., представника Головного управління Держгеокадастру Рудік А.А., представника відповідача ОСОБА_6, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У відповідності з п. п. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333 Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту серії НОМЕР_3, виданого 17 липня 1995 року Білопільською районною радою Сумської області на підставі рішення від 25 квітня 1995 року № 56, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 27 ОСОБА_3 передано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 50 га в межах згідно з планом, розташовану на території Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 9).

29 вересня 1995 року здійснено державну реєстрацію селянського (фермерського) господарства «Нагорний», засновником якого є відповідач, а 15 грудня 2012 року державна реєстрація вказаного фермерського господарства припинена, що вбачається із відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 12-15).

Із листа відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 15 березня 2018 року встановлено, що земельна ділянка площею 50 га для ведення фермерського господарства на території Кальченківської сільської ради, що була надана ОСОБА_3 на підставі державного акту на право постійного користування серії НОМЕР_3 до державної власності не поверталася (а. с. 10).

Із відповіді сільського голови Кальченківської сільської ради від 11 квітня 2018 року адресованого Білопільському відділу Конотопської місцевої прокуратури вбачається, що за період з 2013 року по 2018 роки було отримано від ОСОБА_3 земельного податку на суму 10 255 грн. ( а.с 17).

11 квітня 2018 року на ім'я начальника Головного управління Держгеокадастру за підписом заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури було направлено листа, яким повідомлялося про наміри прокурора звернутися до Білопільського районного суду із зазначеним вище позовом в порядку ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» ( а.с. 19).

11 травня 2018 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені відомості про реєстрацію Фермерського господарства «Відродження -Н», керівником якого є ОСОБА_3, що вбачається із копії виписки від 14 травня 2018 року ( а.с 36).

Згідно інформації ГУ ДФС у Сумській області у ОСОБА_3 ( ін. код НОМЕР_1) станом на 15 травня 2018 року відсутня заборгованість зі сплати податків, зборів, платежів . За даними ІТС «Податковий блок» в інтегровані картці платника ОСОБА_3 по платежу НОМЕР_2 (земельний податок з фізичних осіб Кальченківської сільської ради) обліковується переплата у сумі 1528,22 грн. ( а.с 37-38).

Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

З положень ст. 2 Земельного кодексу України вбачається, що земельні відносини - це відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року з наступними змінами та доповненнями селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. На ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право постійного користування землею.

У постійне користування згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності.

За змістом статті 9 цього ж Закону після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право постійного користування та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.

Згідно з п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» селянське (фермерське) господарство зобов'язане: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та відповідно до умов її надання; ефективно використовувати землю відповідно до проекту внутрігосподарського землеустрою, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, не допускати погіршання екологічної обстановки на території в результаті своєї господарської діяльності.

Відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України (у редакції 1990 року), який діяв на час отримання відповідачам державного акта на право постійного користування на землю, у постійне користування земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Статтею 22 ЗК України 1990 року, передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до положень ст. 23 ЗК України (у редакції Закону 1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи.

Пункт 6 Перехідних положень ЗК України 2002 року визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 вищевказані положення визнано неконституційними і тому норма п. 6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік, закріплений у ст. 92 Кодексу.

Цим же рішенням Конституційного Суду України визначено, що використання терміну «набувають», що означає, «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь» після набрання чинності статтею 92 ЗК України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування ділянками, набуте громадянами, в установлених законодавством випадках, станом на 01 січня 2002 року.

Верховний Суд України у постанові від 26 вересня 2011 року у справі №6-14цс11 вказав, що п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року №449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Таким чином, починаючи з 1995 року і до часу звернення позивача до суду, незважаючи на зміну земельного законодавства та законодавства про фермерські господарства, належне ОСОБА_3 право постійного користування землею для ведення селянського (фермерського) господарства не припинялося.

Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Сумській області зазначає про те, що 15 листопада 2012 року діяльність ФГ «Нагорний» припинено, що свідчить про зміну виду цільового призначення земельної ділянки.

Між тим, підстави та порядок припинення права користування земельною ділянкою встановлені ст. ст. 141, 143, 144 Земельного кодексу України 2002 року.

Так, згідно зі ст. 141 чинного Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Нормами ст. 143 ЗК України окремо передбачені підстави примусового припинення прав на земельну ділянку, які здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) не усунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Таким чином, зазначена прокурором у позові підстава, а саме : використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, відноситься як до визначених у п. ґ) ч. 1 ст. 141 ЗК підстав припинення права користування земельною ділянкою, так і визначних у п. а) ч. 1 ст.143 ЗК України підстав примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку.

Частинами 1, 2 статті 18 Земельного кодексу України передбачено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Відповідно до частини 1 статті 19 цього Кодексу землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У свою чергу, відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Так, згідно зі статтею 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Натомість, правовий режим земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначається статтею 31 ЗК України, відповідно до частини першої якої встановлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Відповідно до частини другої цієї статті громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення ».

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений.

Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цільового призначення землі.

ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства.

Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватися виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, наслідки порушення якого передбачені ст. 21 ЗК України є підставою для:

а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам;

б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок;

в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною;

г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком.

В ході судового розгляду справи встановлено, що у передбаченому чинним законодавством порядку зміна цільового призначення землі наданої у постійне користування ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства не відбувалась.

Разом з тим, прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка була надана відповідачу в постійне користування для ведення саме фермерства, а тому, з часу припинення діяльності СФГ з 15.11.2012 року використовується ОСОБА_3 не за цільовим призначенням, тому що змінився вид використання земельної ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечив, зазначивши, що земельні ділянки, віднесені до однієї категорії можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Крім того, ОСОБА_3 здійснює обробіток земельної ділянки, що свідчить про використання її за цільовим призначенням.

Суд зазначає, що реалізація підстав припинення права власності на землю та права користування земельною ділянкою відбувається з настанням певних умов. При цьому припинення, як і набуття, одних прав може здійснюватися в добровільному порядку, а інших - при настанні спеціальних умов, які реалізуються лише у судовому порядку.

Тобто, примусовий порядок припинення прав на землю закріплено в єдиній нормі земельного закону, що охоплює припинення як права власності на землю, так і права користування земельною ділянкою. В нормах ст. 141, ст. 143 Земельного кодексу України детально регламентуються особливості умов їх реалізації стосовно кожного способу припинення права на земельну ділянку та права землекористування. Проте, оскільки примусове припинення зазначених суб'єктивних прав на землю здійснюється не з волі її власників або землекористувачів, загальним для примусових підстав, які припиняють право власності на землю та право землекористування, є судовий порядок їх застосування.

Примусове припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку може мати місце у випадках, передбачених ст. 143 ЗК України, в тому числі у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Загальні підстави припинення права користування ділянкою у зв'язку з порушенням земельного законодавства не передбачають примусовості. Проте вона передбачена ст. 144 ЗК України, у якій визначено порядок припинення цього права, що складається з декількох стадій, які реалізуються за допомогою застосування адміністративних заходів, які передують судовому розгляду щодо питання про примусове припинення права землекористування.

Згідно зі ст. 144 ЗК у разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор по використанню та охороні земель складає протокол про порушення та видає особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення, не виконала протягом зазначеного строку вказівки інспектора щодо припинення порушення, він відповідно до закону накладає на неї адміністративне стягнення та повторно видає вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк. У разі не усунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор звертається до відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою. Рішення цього органу може бути оскаржене землекористувачем у судовому порядку.

Таким чином, виходячи із положень зазначених вище правових норм вбачається, що факт використання земельної ділянки не за цільовим призначенням повинен бути підтверджений матеріалами справи про адміністративне правопорушення, а саме: актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства, протоколом про адміністративне правопорушення, приписом (з вимогою усунення порушення земельного законодавства), актом обстеження земельної ділянки. Після дотримання процедури, передбаченою частиною 1 статті 144 Земельного кодексу України, інспектор має право ініціювати перед відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування розгляд питання про припинення права постійного користування при не усуненні постійним землекористувачем виявлених порушень та подальшого звернення останнім із відповідним позовом до суду.

Однак, звертаючись із вказаним позовом до суду заступник керівника Конотопської місцевої прокуратури спочатку посилався на загальну підставу припинення права користування земельною ділянкою передбачену у п. ґ) ч. 1 ст. 141 ЗК України ( використання земельної ділянки не за цільовим призначенням), а не на спеціальну підставу, передбачену п. а) ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу (використання земельної ділянки не за цільовим призначенням), яка передбачає саме судовий порядок примусового припинення прав на земельну ділянку, в тому числі і права користування.

Надалі у своїх поясненнях до позову, відповіді на відзив та в ході судового розгляду представник Конотопської місцевої прокуратури Глущенко Г.О. зазначила підставою припинення права користування земельною ділянкою ОСОБА_3, передбачену як п. ґ) ч. 1 ст. 141 ЗК України, так і п. а) ч. 1 ст. 143 ЗК України.

Водночас, з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено фіксацію компетентним державним органом фактів порушення земельного законодавства ОСОБА_3, направлення останньому відповідних приписів та їх невиконання останнім, що відповідно до чинного законодавства є підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою наданою в постійне користування шляхом повернення даної ділянки в судовому порядку.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, суд констатує, що відповідач користується земельною ділянкою на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 від 17.07.1995 року на законних підставах. Наразі матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачем допущені порушення земельного законодавства, що свідчать про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, а також доказів того, що ці порушення не було усунуто в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог земельного законодавства, що є обов'язковою умовою примусового припинення прав на земельну ділянку на підставі ст. 143 ЗК України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури Віннікова О.А., поданий в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до ОСОБА_3 про припинення права постійного користування та зобов'язання повернути земельну ділянку на підставі п. ґ) ч. 1 ст. 141 та п. а) ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України є таким, що задоволено не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13 Конституції України, ст. ст. 7, 19, 20, 22, 23 ЗК України 1990 року, ст. ст. 2, 19, 20,21, 92, 141, 143, 144 ЗК України 2002 року, ст. ст. 2, 4, 9, 11, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005, постановою Верховного Суду України від 26 вересня 2011 року у справі № 6-14цс11, ст. ст. 3, 4, 10, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури Віннікова Олександра Анатолійовича (Сумська область, м. Конотоп, вул. Успенсько-Троїцька, 136) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (м. Суми, вул. Петропавлівська, 108, ) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) про припинення права постійного користування, повернення земельної ділянки відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 серпня 2018 року.

Суддя