АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/4073/18 Номер провадження 22-ц/786/2062/18Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Бондаревської С.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Октябрського районного суду м.Полтави від 02 серпня 2018 року (час постановлення ухвали невідомий; дата виготовлення повного тексту судового рішення 02 серпня 2018 року) про повернення без розгляду заяви про скасування судового наказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави від 02 серпня 2018 року заява ОСОБА_2 про скасування судового наказу Октябрського районного суду м.Полтави від 11 липня 2018 року по справі № 554/4073/18 (провадження № 2-н554/240/2017) повернута без розгляду на підставі ч.6 ст.170 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу судді Октябрського районного суду м.Полтави від 02 серпня 2018 року, а також скасувати судовий наказ цього ж суду від 11 липня 2018 року про стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої дитини.

В обґрунтування доводів апеляційної скарг вказує, що суд першої інстанції при вирішенні питання про повернення заяви безпідставно не взяв до уваги існування судового наказу від 16 січня 2018 року за такими ж самими вимогами і між з тими ж сторонами.

Повернення без розгляду його заяви призвело до наявності двох однакових судових рішень (судових наказів), а посилання судді суду першої інстанції на ч.8 ст.170 ЦПК України є недоречним, оскільки існування судового наказу за тими ж самими вимогами не є нововиявленою обставиною за змістом ст.423 ЦПК України, а відповідно до п.4 ч.1 ст.165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2018 року суддею Октябрського районного суду м.Полтави за заявою ОСОБА_3 виданий судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 на користь заявниці аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 02 січня 2018 року.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави від 31 січня 2018 року заява ОСОБА_2 про скасування судового наказу від 16 січня 2018 року повернута заявнику з підстав, передбачених ч.7, ч.8 ст.170, ч.6 ст.170 ЦПК України.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 ухвала судді Октябрського районного суду м.Полтави від 31 січня 2018 року скасована, справа повернута для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Октябрського районного суду від 13 червня 2018 року виправлена описка у судовому наказі цього ж суду від 16 січня 2018 року визначено правильно зазначено прізвище дитини, на користь якої стягнуто аліменти, «Запара» ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, замість помилково записаного «Мосієць».

11 липня 2018 року суддею Октябрського районного суду м.Полтави на підставі заяви ОСОБА_3 виданий судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 на користь заявниці аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? від заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 01 червня 2018 року.

01 серпня 2018 року ОСОБА_2 подав до Октябрського районного суду м.Полтави скаргу про скасування судового наказу цього ж суду від 11 липня 2018 року.

Скарга мотивована тим, що на цей час є чинним і виконується судовий наказ Октябрського районного суду м.Полтави від 16 січня 2018 року про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання його дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Постановляючи ухвалу про повернення без розгляду заяви (скарги), суддя суду першої інстанції виходив з того, що судовим наказом від 11 липня 2018 року із ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі ? від заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, отже цей наказ не може бути скасований відповідно до ч.8 ст.170 ЦПК України, його може бути лише переглянуто за нововиявленими обставинами. При цьому суддя суду першої інстанції послався на приписи ч.6 ст.170 ЦПК України, визнавши подану заяву такою, що неналежно оформлена.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути виданий, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі, зокрема ? заробітку (доходу) платника аліментів на одну дитину, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Судовий наказ, заява про скасування якого подана ОСОБА_2 як платником аліментів, виданий по вимозі про стягнення з нього аліментів у розмірі ? заробітку (доходу) на одну дитину, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, тобто відповідно до пункту п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.

Відповідно до ч.8 ст.170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту п.4 ч.1 ст.161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами в порядку, встановленому главою третьою розділу V цього Кодексу. Іншого порядку скасування такого судового наказу процесуальним законом не передбачено.

Очевидним є те, що судовий наказ, який оскаржується, не може бути переглянутий за нововиявленими обставинами, оскільки про існування іншого судового наказу по тій же вимозі ОСОБА_2 знав і зазначив про це у своїй скарзі, долучивши до неї копії відповідних судових рішень (п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України).

Окрім того, скарга, яка подана ОСОБА_2, про скасування судового наказу від 11 липня 2018 року за своїм змістом і формою відповідає вимогам ч.3, ч.4, ч.5 ст.170 ЦПК України, принаймі в ухвалі судді від 02 серпня 2018 року відсутні конкретні указівки про недоліки заяви (скарги). Отже, у судді суду першої інстанції не було правових підстав для ухвалення рішення про повернення без розгляду поданої скарги на підставі ч.6 ст.170 ЦПК України.

Згідно ч.3 ст.171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу.

Наведене свідчить про існування певної процесуальної невизначеності у цій конкретній ситуації: з одного боку, законом не передбачена можливість скасування судового наказу, виданого відповідно до пункту п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, а з іншого заявник позбавлений можливості вимагати скасування судового рішення навіть за існування обставин, передбачених п.4 ч.1 ст.165 і п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Для вирішення такої правової колізії та реального забезпечення права на доступ до правосуддя слід керуватися приписами ст.2, ст.10, ст.11 ЦПК України.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Белле проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст.6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, в розумінні Європейського суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу до правосуддя, яке полягає в тому, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Реалізація основоположного принципу здійснення правосуддя як верховенства права безпосередньо залежить від права на доступ до суду, яке має застосовуватися на практиці та бути ефективним. Для того, щоб право на доступ було ефективним, повинна бути реальна можливість оскаржити дію, що порушує право.

У рішеннях Європейського суду з прав людини («Станев проти Болгарії», 2012 року, «Совтрансавто-холдинг проти України»,2002 рік та інші) сформована усталена практика, згідно якої право на доступ до суду не визнається абсолютним, оскільки можуть існувати правомірні обмеження. До неправомірних обмежень суд, зокрема відносить надмірний формалізм, тобто такий жорстокий спосіб тлумачення процесуальних вимог, що створює фактично непереборні перешкоди для певних категорій заявників, перетворюючи право на суд на «ілюзорне право».

З метою перевірки фактів, наведених ОСОБА_2, апеляційний суд за своєю ініціативою витребував і дослідив матеріали цивільної справи №554/21/18, провадження №2во/554/80/2018.

Перевіркою матеріалів цієї справи встановлено, що постанова Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2018 року, якою скасована ухвала судді Октябрського суду м.Полтави від 31 січня 2018 року і справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду, не виконана. Тобто, судом першої інстанції не вирішена по суті заява ОСОБА_2 про скасування судового наказу цього суду від 16 січня 2018 року щодо стягнення з нього аліментів на утримання доньки.

Отже, за станом на сьогодні існують два накази відносно ОСОБА_2 по тим самим вимогам.

Зважаючи на наведене та встановлені фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала фактично позбавляє ОСОБА_2 права на суд у розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При новому розгляді питання за подано скаргою (заявою) слід виходити, перш за все, з факту існування двох судових наказів за тими ж самими вимогами та вирішити заяву ОСОБА_2 по суті.

За змістом ст.374, ст.379 ЦПК України апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості ухвалити рішення по суті поданої ОСОБА_2 заяви, оскільки йдеться про судове рішення, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись ст.367, п.4 ч.1 ст. 379, п.6 ч.1 ст. 374, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу судді Октябрського районного суду м.Полтави від 02 серпня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05.09.2018 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

ОСОБА_7

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов