Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/213/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2018 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Волощука В.В.

секретаря Федорчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Олевського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

06.07.2018 року ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (надалі ТзОВ «ЛК «ЕТАЛОН»), в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №004533 від 02.12.2016 року та стягнути з відповідача сплачені за договором фінансового лізингу кошти в сумі 19 000.00 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02 грудня 2016 року, між ОСОБА_1 та ТзОВ «ЛК «ЕТАЛОН» було укладено договір фінансового лізингу №004533, згідно якого, відповідач зобов'язався придбати та передати у користування позивачу міні-трактор «Догн Фенг-244D», вартістю 190 000 грн. Представником відповідача було повідомлено, що у разі якщо позивач сплатить 19000 грн., то предмет лізингу - трактор позивач отримає протягом тижня. В цей же день, 02.12.2016 року позивач сплатив 19 000 грн., а представник відповідача запевнив останнього, що це є перший авансовий внесок. Коли у визначений строк ОСОБА_1 не отримав трактор, відповідач повідомив, що сплачена сума 19000 грн. є одноразовим платежем комісією за організацію по договору № 004533, що становить 10 відсотків вартості трактора, і ОСОБА_1 повинен виконати інші умови Договору зазначені п.п. 5.4 та 8.2.1 Договору №004533, а саме сплатити авансовий платіж у розмірі 50% вартості трактора, комісію за передачу лізингу у розмірі 3% для того щоб отримати трактор. Також відповідач повідомив, що за організацію та виконання відповідно до п.п.5.4 та 8.2.1 Договору №004533 позивач повинен сплатити 19000 грн., які не враховуються в авансовий платіж за трактор і у разі одностороннього розірвання договору, сплачені кошти не повертаються.

Після укладеного договору, йому стало відомо, що відповідач немає ліцензії на надання такого виду послуг, відсутня в останнього ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також договір не посвідчений нотаріально, що є однією з умов його дійсності, тому вважає, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним.

Позивач надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача - ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в судове засідання явки свого представника не забезпечив, будучи належним чином і завчасно повідомленим про день, час і місце розгляду справи про, що свідчить поштове повідомлення щодо отримання судової повістки.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено, що 02 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «ЕТАЛОН» (лізингодавець) укладений договір фінансового лізингу № 004533, за умовами якого товариство зобов'язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу - мінітрактор марки «Догн Фенг-244D» вартістю 190 000.00 грн., а лізингоодержувач прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору, (а.с.9-15, 17-19).

На виконання умов договору, 02 грудня 2016 року ОСОБА_1, здійснив платіж на рахунок ТОВ «ЛК «ЕТАЛОН» в розмірі 19 000.00 грн., авансового платежу, (а.с.16).

Предмет лізингу позивачу передано не було.

Відповідно до частин 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж Законом України «Про фінансовий лізинг».

Частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у цивільній справі № 6-1551цс16.

У пунктах 4.3.5, 4.3.6 спірного договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у разі неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.12 цього договору.

Достроково, але не раніше 12 календарних місяців з моменту підписання приймання-передачі, здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати лізингоодержувачем за умовами даного договору. Якщо за узгодженням сторін строк лізингу скорочено, лізингоодержувач зобовязується достроково сплатити належні лізингові платежі, при цьому розмір лізингових платежів може бути переглянутий за згодою сторін. У випадку такого дострокового погашення лізингоодержувачем всієї суми лізингових платежів, лізингодавець зобовязується зробити всі необхідні дії щодо передачі лізингоодержувачу права власності на предмет лізингу (п. 4.4.3).

Пунктом 5.1 договору унормовано, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п.5.4., а також відшкодування платежів за реєстрацію страхування предмета лізингу.

У п. 5.4 договору йде мова про обов'язок лізингоодержувача у разі збільшення вартості предмета лізингу одноразово сплатити різницю вартості до моменту купівлі предмета лізингу та одночасно зазначено, що у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

За пунктом 12.12 у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта прийманняпередачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісії за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Вказані умови, враховуючи зазначені вище положення, є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Поряд із цим, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення вказаного договору фінансового лізингу не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі і порушують вимоги Законів України «Про фінансовий лізинг» та «Про захист споживачів», а тому наявні передбачені законом підстави для визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності правочину.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Суд приходить до висновку, що в силу вказаних вище положень закону, укладений між сторонами договір фінансового лізингу №004533 від 02.12.2016 року є недійсним, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 19 000.00 грн., сплачених ним при виконанні договору.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із ухваленням суду рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені ним і документально підтверджені в розмірі 704,80 грн. (а.с.1).

На основі вищевикладеного та керуючись ст.8,21,55,129 Конституції України ст.ст.15, 16, 203, 215-217, 220, 227, 509, 628, 778, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст.1,3,6,7,11,16, Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 7,12,13,81,141,258,259,263-265,273,354,355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 004533 від 02 грудня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_1 сплачені грошові кошти у розмірі 19 000 (дев'ятнадцять тисяч) грн., 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) грн., 80 коп. судових витрат понесених при зверненні до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду Апеляційної інстанції через Олевський районний суд Житомирської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_2, ІПН - НОМЕР_1, місце проживання: 11001, АДРЕСА_1

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», , місце знаходження: 4133, м.Київ-133, вул.Кутузова, 18/7, к.613.

Суддя: В. В. Волощук