ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4946/16-ц
Провадження № 2/362/130/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

11 грудня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:головуючого - судді Корнієнка С.В., за участю секретаря судового засідання Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий № 322148501:01:052:0071, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по вул.Комарова в с.Гвоздів Васильківського району Київської області, нібито укладений 25 липня 2014 року за його дорученням від 25 травня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 1612, ОСОБА_2 з ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за реєстровим № 777.

Позовні вимоги він обґрунтував тим, що він, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний № 12614864 від 12 листопада 2013 року (бланк серії САК № 3521330), являється власником зазначеної вище земельної ділянки. Проте, при оформленні будівництва на цій ділянці, отримав ОСОБА_5 з Державного Земельного кадастру № НВ-016 від 21.07.2016 року, згідно якого право власності на вказану земельну ділянку було перереєстровано на відповідача ОСОБА_3 З відповідачем ОСОБА_2 заявник не знайомий та доручення йому на відчуження спірної земельної ділянки не надавав та такого наміру не мав, кошти від її продажу не отримував.

Позивач в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв про слухання справи без їх участі та заперечень до суду не надсилали.

На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не зявились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до вимог ст.ст. 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Згідно з положеннями ст.387 ЦК України, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом.

Якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення індикаційного позову.

Відповідно до положень ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як вбачається з положень п.26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, за положеннями ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках. Вичерпний перелік яких наведено у ч.1 ст.388 ЦК України. Оскільки відповідно до вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Відповідно до положень ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається з положень п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Як вбачається з положень п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи. Згідно з положеннями ст.ст.4 і 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст.1 і 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, 1-го протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Судом достовірно встановлено, що позивач являвся власником земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий № 322148501:01:052:0071, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Гвоздів, вул. Комарова, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний № 12614864 від 12.11.2013 року (бланк серії САК № 521330), зареєстрованого реєстраційною службою Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, що також підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.3, 23 і 24).

Відповідно до ОСОБА_5 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 21.07.2016 року, вищезазначена земельна ділянка зареєстрована на імя відповідача ОСОБА_3 (а.с.7-8).

25 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 1612, посвідчена довіреність позивача проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, про уповноваження відповідача ОСОБА_2 на продаж його зазначеної вище земельної ділянки (а.с.37).

Суд звертає увагу, що згідно до відмітки на аркуші 12 в паспорті позивача при посвідчені 25 травня 2014 року його довіреності, заявник був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, проте з 4 вересня 2015 року, перереєстрований по вул.Зарічна, 4.

Крім того, нотаріусом була використана довідка про присвоєння заявнику ідентифікаційного номеру від 19 червня 1997 року, тоді як з 2001 року він, через її втрату, використовує дублікат цієї довідки від 5 червня 2001 року.

Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за реєстровим № 777, позивач, від імені якого, на підставі Довіреності, посвідченої 25 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, діяв ОСОБА_2, продав, а відповідач ОСОБА_3 придбала у власність земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий № 322148501:01:052:0071 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Гвоздів, вул. Комарова (а.с.20).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року, під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так із умовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та при відсутності заперечень та спростування обставин цивільної справи відповідачами, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, оскільки під час розгляду справи позивачем доведена недійсність правочину, укладеного начебто між сторонами на продаж спірної земельної ділянки, а тому, позов підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 14, 203, 215, 216, 229, 317, 319, 346, 387, 388, 638 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати Договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий № 322148501:01:052:0071, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Гвоздів, вул.Комарова, укладений 25.07.2014 року між ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_1, та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 777, недійсним.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.

Суддя С.Корнієнко