Справа № 450/3301/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/4/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача Казурової Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року в складі судді Мельничук І.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній власності подружжя,-

встановила:

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній власності подружжя, з врахуванням уточнених позовних вимог просила провести поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, 1/2 частину будинковолодіння у АДРЕСА_1.

Вимоги обгрунтовувала тим, що 05 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. зареєстровано шлюб, який 26 жовтня 2016 року рішенням Сокальського районного суду Львівської області розірвано. За час спільного проживання в шлюбі однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали та володіли будинковолодінням у АДРЕСА_1 у складі: житловий будинок загальною площею 56,1 кв.м, житловою площею 37,2 кв.м з сараєм та колодязем; земельна ділянка площею 0,081 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вказане майно набуто у власність на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. Згідно із п. 3 даного Договору продаж вчинено за 256259,00 гривень, хоча фактично майно придбане подружжям за 18000 доларів США. Це були кошти подаровані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на весілля, частково зароблені ОСОБА_3., а також запозичені та надані матір'ю ОСОБА_1

За домовленістю між подружжям стороною в договорі купівлі-продажу квартири був лише ОСОБА_3, який на даний час рахується одноосібним власником даного будинковолодіння. При здійсненні правочину позивач ОСОБА_1 не наполягала на оформленні права власності на 1/2 частину будинковолодіння, оскільки вважала, що придбане за час шлюбу майно і так є спільною власністю подружжя, і їй належить половина вказаного майна. Таким чином, поділу підлягає набуте за час шлюбу майно - будинковолодіння у АДРЕСА_1 у складі: житловий будинок загальною площею 56, 1 кв.м, житловою площею 37, 2 кв.м з сараєм та колодязем; земельна ділянка площею 0,081 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній власності подружжя - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області 06.02.2017 року.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, вважає його незаконним та необгрунтованим, таким, що підлягає скасуванню.

Вважає, що суд не застосував норми, які підлягали застосуванню, а саме статті 368, 372 ЦК України.

На думку апелянта, суд безпідставно застосував до спірних правовідносин вимоги статті 364 ЦК України за якою співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній часткові власності.

При цьому, безпідставність застосування вказаної норми, як стверджує апелянт, полягає у тому, що спірне майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не об'єктом права спільної часткової власності.

В апеляційній скарзі зазначає, що для задоволення позовних вимог не потрібно проведення експертизи, оскільки такої вимоги, як виділ в натурі частки із спільного часткового майна позивач не заявляла.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року, провести поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1. право власності на 1/2 частину відповідного будинковолодіння та земельної ділянки.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 апеляцій скаргу заперечила, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки ОСОБА_2. (а.с. 141), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що уточнюючи позовні вимоги та підстави, якими ті обґрунтовані, а також під час розгляду справи позивачем не ініційовано проведення судової будівельно-технічної експертизи з метою здійснення виділу в натурі часток у майні кожного з подружжя, можливого поділу, при цьому поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.07.2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого повторно 20.08.2016 року Серія НОМЕР_1 (а.с. 6).

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26.10.2016 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 7).

При цьому, 25.03.2015 року між відповідачем ОСОБА_3. та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., зареєстрований в реєстрі за № 1155 (а.с. 40-41).

Договір укладався за згодою дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_1 що вбачається із наявної в матеріалах справи копії договору (п. 6 Договору).

Таким чином, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 набув у спільну сумісну власність подружжя житловий будинок загальною площею 56,1 кв.м, житловою площею 37,2 кв.м з сараєм та колодязем, а також земельну ділянку площею 0,081 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., що стверджується інформаційною довідкою 73695928 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта ОСОБА_3, РНОКПП: НОМЕР_2 від 23.11.2016 року (а.с. 38-39).

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1, покликаючись на норми СК України та принцип рівності часток чоловіка і дружини щодо об'єкта спільної сумісної власності, просила виділити їй 1/2 частину спірного будинковолодіння.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач ОСОБА_3 покликався на те, що розрахунок часток сторін, який зазначений позивачем не відповідає закону. Звертав увагу на те, що за час проживання однією сім»єю ОСОБА_1 не працювала, не отримувала доходу.

Важливим моментом для розгляду відповідного спору є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні приписи містяться у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз»яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Проаналізувавши наявні у справі докази та відповідні їм доводи сторін, колегія суддів приходить висновку про те, що будинковолодіння в АДРЕСА_1, та земельна ділянка площею 0, 081 га, розташовані в АДРЕСА_1, кадастровий № НОМЕР_3, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, одержані відповідачем ОСОБА_3 за договором купівлі продажу від 25.03.2015 року, який був укладений під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 у зв'язку з чим, вказане нерухоме майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Зазначені обставини та вимоги закону спростовують протилежні доводи відповідача, оскільки такі не доведені належними та допустимими доказами зі сторони останнього.

В свою чергу, статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Поняття права спільної сумісної власності визначено в статті 368 ЦК України за якою спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені ст. 71 СК України.

Відповідно до положень ст. 143 ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 року, чинного на час звернення з позовом) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Аналогічні положеня містяться у ст. 102 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року).

Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо виділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с. 76), позивач повинен довести технічну можливість виділити частку з відповідповідного майна, таким обгрунтуванням є висновок судової будівельно-технічної експертизи.

В Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Міністерством з питань житлово-комунального господарства України ві д 18.06.2007 року № 55 передбачено, що поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна (додаток 1) або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна (п. 1.2).

Натомість, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо можливих варіантів розподілу спірного жилого будинку та земельної ділянки, що виключає можливість з»ясувати, чи є технічна можливість виділення позивачу жилої кімнати, як окремого об»єкта нерухомого майна, тому колегія суддів приходить переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 про виділ майна не підлягають задоволенню та погоджується з висновком районного суду.

При цьому, обов»язок доказування і подання доказів лежить на стороні (81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Покликання апелянта на неправильне застосування норм матеріального закону у зв'язку з тим, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а не об'єктом права спільної часткової власності є без підставним та суб'єктивним трактуванням стороною відповідача норм матеріального закону, оскільки для поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, що власне зазначив місцевий суд.

Також колегія суддів звертає увагу, що визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, є окремим способом захисту та має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

В свою чергу, з аналізу норм ст. ст. 356 ч. 1, 358, 364, 380, 382 ЦК України слідує, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року (з наступними змінами) у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділена відокремлена частина будинку, яка відповідає розміру часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин справи може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учасникові спільної власності, частка якого зменшилася.

Наведені норми закону та роз'яснення надані у постанові Пленуму Верховного Суду України дають підстави для висновку про те, що визначення часток у праві спільної сумісної власності та виділ таких (часток) є двома різними способами захисту оспорюваних (порушених) прав, які тягнуть за собою відмінні правові наслідки.

При цьому, для виділення відповідних часток в натурі не проводилась жодна судова будівельно-технічна експертиза, в контексті з»ясування технічної можливості реального поділу будинку.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк