Справа № 758/2600/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюк В.В., за участю секретаря судового засідання Мишак І.Ю., Луценко К.І., за участю позивача ОСОБА_1, представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 р. ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (надалі за текстом - відповідач), про визнання права власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що у 1996 році відповідач, яка є сестрою померлого батька позивача ОСОБА_5 отримала у спадщину від померлої ОСОБА_6 (бабуся позивача), нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2. Про це позивач дізнався на початку грудня 2017 р. від своєї матері ОСОБА_7, а саме, що нерухоме майно за вищевказаною адресою перейшло до відповідача внаслідок відмови батька позивача від його долі спадщини, а відтак, позивач вважаючи, що його права як неповнолітнього на той час були порушені, у зв'язку із чим, останній звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача проти позову заперечував в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, раніше подавав відзив на позовну заяву, крім того представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників даного судового розгляду, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі є сином ОСОБА_5, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 6-7).

ОСОБА_6 була матір'ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_3, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району міста Києва, про зроблено актовий запис № 1412.

Згідно довідки виданої Управлінням житлового господарства в тому, що ОСОБА_6 з 07.04.1948 р. по ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно була зареєстрована в кв. АДРЕСА_2 (а.с. 107).

Після смерті ОСОБА_6 4 Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу щодо майна померлої № 425, розпочатої 23.12.1995 р.

Як вбачається з матеріалів справи спадкоємцями першої черги були відповідач по справі та батько позивача ОСОБА_5

23.12.1995 р. відповідачем була подана до 4 Київської державної нотаріальної контори заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину майна (а.с. 105).

При цьому, батько позивача ОСОБА_5, який є рідним братом відповідача по справі та сином спадкодавця, 23.12.1995 р. подав заяву про відмову від спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 на користь відповідача (а.с. 110).

ІНФОРМАЦІЯ_4 батько позивача помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_4, виданого Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про зроблено актовий запис № 30 (а.с. 5).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ст. ст. 3 та 6 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зокрема, в ст. 1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР), яка є складовою правової системи України, відповідно до ст. 9 Конституції України.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 р. у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п. 36 Рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 р. у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Так, ст. 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення у особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вбачається з матеріалів справи згідно відповіді на адвокатський запит, за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 відсутня (а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі ст. 529 ЦК України спадкоємцями майна ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 є її донька ОСОБА_4, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2, легкового автомобіля вцілому включаючи ? (одну другу) автомобіля, у зв'язку з відмовою на її користь спадкоємця ОСОБА_5. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з а саме, легкового автомобіля марки «Жигулі» ВАЗ-2103, випуску 1974 р., двигун № НОМЕР_1, шасі № НОМЕР_5, кузов № НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_6, зареєстрований Подільським РВВС м. Києва 06.04.1974 р., який належав померлій на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 22.02.1995 р. за р. № 12-766 (1/2 частина автомобіля) та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 22.02.1995 р. за р. № 12-7668 (1/2 частина автомобіля) (а.с. 119).

За таких обставин, до складу спадщини померлої бабусі позивача входили майнові права на легковий автомобіль марки «Жигулі» ВАЗ-2103, випуску 1974 р., двигун № НОМЕР_1, шасі № НОМЕР_5, кузов № НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_6.

За приписами ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як свідчать матеріали справи, заповіт у померлої бабусі позивача був відсутній. Отже, наслідування її спадщини відбувається за законом.

У відповідності до ст. 553 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Положеннями ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції що діяла на момент прийняття відповідачем спадщини за законом) встановлено хто відноситься до першої черги спадкоємців за законом, а саме, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

З матеріалів справи вбачається, що на час відкриття спадщини батько позивача був живий та скориставшись своїм правом подав до нотаріуса заяву про відмову від спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 на користь відповідача (а.с. 110).

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Оскільки, у відповідності до ч. 4 Закону України «Про власність» (в редакції на момент відкриття спадщини) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.

Як встановлено судом, батько позивача відмовився від належної йому частки, як спадкоємець першої черги за законом, а відтак, права позивача на той час, як неповнолітнього порушені не були.

Отже, відповідач є єдиним спадкоємцем першої черги на спадщину, в тому числі, будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, судом встановлено, що будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, за спадкодавцем ОСОБА_6 зареєстрований не був.

Посилання позивача на те, що останній випадково дізнався на початку грудня 2017 р., що будинок за адресою: АДРЕСА_2 перейшов до сестри його батька, не може бути прийнято судом, оскільки, у відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме, забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статей 12, 76-81 Цивільно-процесуального Кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Реалізація права позивача на прийняття у спадщину буд. АДРЕСА_2 - є неможливою, оскільки, вищевказаний будинок не був зареєстрований у відповідності до Закону України «Про власність» (на час відкриття спадщини) та у відповідності до Цивільного кодексу Української РСР. Крім того, в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи щодо вищевказаного майна, досліджуючи спадкову справу надану суду спадкова маса після смерті померлої ОСОБА_6 не охоплюється будинком, оскільки померлою не було зареєстровано на нього права власності.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, позовні вимоги позивачем не доведені, а відтак, позов слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 6, 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 328, 1216, 1218, 1223, 1258, 1261, 1266, 1268 ЦК України, ст. 4 ЗУ «Про власність», ст. ст. 529, 553, ЦК УРСР, керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 13, 28, 141, 206, 258, 259, 265, 280-283, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, про визнання права власності на нерухоме майно - залишити без задоволення;

Сплату судового збору покласти на позивача;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код не відомо);

відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код не відомо);

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк