ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/4828/15-ц

провадження № 61-4675св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Піхур О.В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 3 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Соколової В. В., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про визнання кредитного договору та договору застави недійсними, відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 15 червня 2006 року між нею та відповідачем укладений кредитний договір № 03-195/06-А цільового споживчого кредиту в іноземній валюті з метою придбання автомобіля.

Також 15 червня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладений договір застави транспортного засобу.

На момент підписання договору позивач не була попереджениа відповідачем про ризики валютного кредиту та грошовий розмір процентної ставки. Кошти за автомобіль перераховані у гривні, а не видані у валюті готівкою.

Посилаючись на грубе порушення відповідачем її прав як споживача кредитних послуг, дисбаланс договірних прав та обов'язків при укладенні кредитного договору в іноземній валюті, зловживання банком своїми перевагами як більш сильної сторони договору та введення її в оману, позивач, уточнивши позові вимоги, просила визнати поважними причини пропущення позовної давності і визнати недійсним та таким, що вчинений внаслідок обману, кредитний договір № 03-195/06-А та стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та не доведеними, тому не підлягають задоволенню. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди, тому вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 3 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд визнав його законним та обґрунтованим.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила судові рішення скасувати, справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано несправедливі умови кредитного договору та неповідомлення позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та можливість його значного подорожчання у разі коливання валютного курсу. Такі дії банку, на її думку, свідчать про зловживання ним своїм статусом професійного у часника ринку фінансових послуг, здійснення нечесної підприємницької практики. При цьому судами не взято до уваги, що виконання чи невиконання умов кредитного договору має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідачем не надано жодних доказів, що підтверджують його заперечення проти позову, а також доказів укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів. Суди не надали зазначеному відповідної правової оцінки, не урахували, що для споживача існує ризик помилкового або свідомого введення його в оману щодо придбання не потрібних йому кредитних послуг. Суд не взяв до уваги, що її як споживача банківських послуг, ввели в оману щодо умов кредитування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Так, відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За положеннями частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судами встановлено, що 15 червня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 03-195/06-А, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 13 849 доларів США на строк до 14 червня 2012 року із сплатою 10% річних для придбання автомобіля.

Крім того, 15 червня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір застави транспортного засобу, який забезпечує виконання заставодавцем зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 03-195/06-А від 15 червня 2006 року.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на порушення її прав як споживача кредитних послуг, які виявились у введенні її в оману стосовно сукупної вартості кредиту, укладеного в іноземній валюті, непроведенні переддоговірної роботи перед укладенням такого договору; таким чином, їй не було надано всієї необхідної інформації щодо ціни кредиту, що призвело до дисбалансу інтересів її як споживача та банку як професійного учасника ринку фінансових послуг.

Розглядаючи позов, суди встановили, що оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його; судами також встановлено, що відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі, й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Позивач не надала доказів щодо введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.

Отже, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту та договору застави, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому суди обґрунтовано вказали на відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника та відповідно до положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не довела введення її в оману під час укладення договорів, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів, зауважень щодо змісту не мала та власноручно їх підписала.

Наведене свідчить про те, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права й підстави для їх скасування відсутні.

За відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним суди дійшли правильного висновку про відсутність також і підстав для визнання недійсним укладеного на його виконання забезпечувального договору.

Враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, касаційний суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 3 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик