Справа № 459/233/17 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/7570/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 грудня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення 88 451,92 грн. інфляційних та 12798,43 грн. - трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання вироку Червоноградського міського суду Львівської області за весь час прострочення.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання вироку відмовлено.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01 жовтня 2014 року (справа № 113-цс14), відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди, є грошовим зобов'язанням. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У вищевказаній справі, яку розглядав Верховний Суд України та виклав у постанові вказану правову позицію, спір стосується стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання вироку в частині задоволення цивільного позову про стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди, тобто, спірні правовідносини є аналогічними правовідносинам,зазначеним у даному позові. Зазначає, що згідно положень ст. 360-7 ЦПК України (чинного на час вирішення справи) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а тому доводи суду першої інстанції щодо його права відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів та відступ від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 113-цс14 з посиланням на правові позиції у постановах Верховного Суду України в інших справах є некоректним і неправильним. Крім цього, до матеріалів справи долучено рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року у справі №454/1702/15, яким було скасовано рішення суду першої інстанції та застосовано правову позицію ВСУ згідно якої відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням, (правова позиція Верховного Суду України вказана в постанові від 01 жовтня 2014 року (справа № 113-цс 14). З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491 цс 15, та дійшов висновку про те, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов»язання не поширюється на спірні правовідносини, оскільки не є грошовим зобов»язанням, і оскільки вирок суду перебуває на примусовому виконанні, а правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», на думку суду, відсутні підстави для застосування ч.2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 22 червня 2011 року, який набрав законної сили, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.190 ч.3, ст.358 ч.2 КК України та призначено кримінальне покарання. Цим же вироком задоволено цивільний позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 60000 грн. матеріальної шкоди, 27032,76 грн. компенсації втрати частини доходів від заборгованих коштів з урахуванням величини приросту індексу споживчих цін та 2000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2012 року вирок Червоноградського міського суду було змінено в частині обов'язків передбачених ст.76 КК України та зазначено, що ОСОБА_4 слід вважати позбавленим права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в громадських організаціях терміном на два роки, в решті частині вирок залишено без змін.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся з вимогами про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 16.03.2012 року до 01.11.2016 року, які мотивував тривалим невиконанням вироку суду в частині задоволення цивільного позову кримінальній справі. Під час розгляду справи судом першої інстанції збільшив позовні вимоги, просив стягнути три відстоки річних та інфляційні втрати, в тому числі, і за період з 01.11.2016 року до 25.01.2017 року. Вимоги мотивував невиконанням відповідачем вироку Червоноградського міського суду від 22.06.2011 року в частині задоволення цивільного позову.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов»язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов»язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533- 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов»язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов»язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов»язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов»язку. Тобто, грошовим є будь - яке зобов»язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов»язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі 1 «Загальні положення про зобов»язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу 1 книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов»язання (підрозділ 1 розділу 111 книги 5 ЦК України), такі на недоговірні (деліктні) зобов»язання (підрозділ 2 розділу 111 книги 5 ЦК України.

Отже у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов»язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов»язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов»язань.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15 -ц.

Матеріалами даної справи безспірно встановлено, що відповідач має невиконане грошове зобов»язання перед позивачем, що підтверджується вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 22.06.2011 року, що набрав законної сили 16.03.2012 року, за яким з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто 60000 грн. матеріальної шкоди, 27032,76 грн. компенсації втрати частини доходів від заборгованих коштів з урахуванням величини приросту індексу споживчих цін та 2000 грн. моральної шкоди, а відтак колегія суддів вважає наявними правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов»язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, передбачених ст. 625 ЦК України.

Позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції збільшувався розмір позовних вимог (а.с.60), відповідно позивач просив стягнути 88451.92 грн. інфляційних втрат та 12798.43 грн. - трьох відсотків річних, надавши їх розрахунок, який відповідачем не заперечувався та ним не спростований.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про підставність позову ОСОБА_2 та стягнення на його користь 88451.92 грн. інфляційних втрат, 12798.43 грн. - трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 22.06.2011 року в частині задоволення цивільного позову у кримінальній справі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 грудня 2017 року слід скасувати та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 грудня 2017 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 88451.92 грн. інфляційних втрат, 12798.43 грн. - трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 22.06.2011 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.08.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.