Справа № 405/663/17
Провадження № 2/405/160/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року. Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючого судді - Іванової Л.А.

при секретарі - Береді Я.І.,

за участю учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2

та представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3, в якому просив стягнути з останнього на свою (позивача) користь 52853,25 грн. майнової шкоди та 10000 грн. моральної шкоди, завданих йому (позивачу) внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що 10.05.2016 року о 06 год. 50 хв. в м. Кропивницький водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем ВАЗ-2102, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та рухаючись по провулку Новоукраїнському, на перехресті з вулицею Прирічною (Ленінський район м. Кропивницький), при повороті ліворуч не надав переваги в русі автомобілю Volkswagen Vento 1.8, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1, який рухався по головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення. За фактом дорожньо-транспортної пригоди працівниками поліції відносноОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за порушення вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.10.2016 року провадження в адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. На дану постанову суду потерпілим водієм ОСОБА_1 подана апеляційна скарга.

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 01.12.2016 року апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_1 була задоволена, а постанова Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.10.2016 року - скасована. Апеляційним судом Кіровоградської області прийнята нова постанова, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження по справі закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з закінченням на момент розгляду вказаної справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Крім того, позивач зазначив, що ним на підставі генеральної довіреності серії ВТК № 328593 від 14.08.2013 року, було отримано страхове відшкодування в розмірі 47934,15 грн. від ПАТ «НАСК «Оранта», яке є страховою компанією, де було застраховано цивільно-правову відповідальності ОСОБА_3, як власника наземного транспортного засобу.

Також позивач зазначив, що відповідно до звіту № 020-16 про експертну оцінку автомобіля від 18.05.2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки Volkswagen Vento 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2, відповідно до зазначеного звіту визначено такою, що дорівнює ринковій вартості колісного транспортного засобу на момент пошкодження станом на 10.05.2016 року та складає: 89287,40 грн.

Враховуючи недостатність страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди він (позивач) вважає, що частина понесених ним матеріальних збитків, які не відшкодовано ПАТ «НАСК «Оранта», підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_3, як винуватцем в дорожньо-транспортній пригоді та володільцем автомобіля ВАЗ-2102, реєстраційний номер НОМЕР_1, як джерела підвищеної небезпеки, в розмірі 41353,25 грн. (89287,40 - 47934,15 = 41353,25) та 1500,00 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на проведення експертної оцінки та складання вищевказаного звіту № 020-16.

Крім того, позивач зазначив, що він також поніс витрати при розгляді справи про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, а саме: витрати на паливо для поїздок з м. Дніпро, де позивач фактично проживає, до Ленінського районного суду міста Кіровограда та апеляційного суду м. Кіровоградської області для участі в судових засіданнях (пять разів в суді першої інстанції та один раз 01.12.2018 року в суді апеляційної інстанції), які (витрати) позивач оцінює в розмірі 10000,00 грн., до яких позивач вважає за необхідне також включити витрати, повязані з його (позивача) відсутністю на робочому місці у м. Дніпро в звязку з участю у вищевказаних судових засіданнях,які (витрати) позивач оцінює в 250,00 грн. його (позивача) середнього заробітку за робочий день.

З огляду на викладене позивач просить стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування спричиненої майнової шкоди в розмірі 52853,25 грн. (41353,25 + 1500,00 + 10000,00).

Окрім того, позивач зазначив, що внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.05.2016 року в м. Кропивницький у зв'язку з заподіянням йому (позивачу) матеріальних збитків та психологічної травми, пов'язаних з пошкодженням його (позивача) автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди 10.05.2016 року, за скоєння якої ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, йому (позивачу) була заподіяна значна моральна шкода, при цьому, обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що тільки завдяки випадковості при дорожньо-транспортній пригоді ніхто не постраждав, у протилежному випадку наслідки цієї аварії могли б бути просто жахливими.

Позивач також зазначив, що заподіяна моральна шкода пов'язана практично із значним пошкодженням його автомобіля, до якого він звик та постійно ним користувався, а усвідомлення факту, що пошкодженим автомобілем він не може користуватися до даного часу, призвели до психологічної напруги, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він став дратівливим, надмірно емоційним. Крім того, він (позивач) не мав змоги користуватися своїм пошкодженим автомобілем «Volkswagen Vento» 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2, не мав можливості займатися особистими повсякденними справами, приділяти своїй родині достатньої уваги, жити повноцінним життям, вільно відпочивати, спілкуватися з друзями та родичами.

Крім того, зазначив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він (позивач) зазнав душевних мук, до даного часу порушено його звичний уклад життя. Йому (позивачу) довелося чимало нервувати через те, що він не мав коштів, необхідних для ремонту автомобіля, в той же час, відповідач, який винний у заподіянні йому (позивачу) матеріальних збитків і у втраті його автомобілем товарного виду, не вжив жодних заходів, аби у добровільному порядку відшкодувати ці спричинені збитки хоча б частково.

З огляду на викладене, позивач оцінює спричинену йому відповідачем моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., які просить стягнути з відповідача на свою користь.

Від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 надійшло заперечення на позов, зареєстроване в суді 06.06.2017 року за вх. № 12708, в якому представник відповідача в обґрунтування позиції відповідача щодо невизнання позовних вимог зазначила, що справа про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП розглядалась Ленінським районним судом міста Кіровограда, яким було встановлено обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 10.05.2016 року за участю сторін у даній справі. Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 01.12.2016 року, якою скасовано судове рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, із закриттям провадження по справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з закінченням на момент розгляду вказаної справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Вказана постанова, на її (представника відповідача) думку, не є доказом в цивільній справі, а тому представник відповідача вважає, що доказування вини ОСОБА_3 відповідно до ст. 60 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року ) покладено на позивача.

Представник відповідача також зазначила, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивач вводить суд в оману, зазначаючи, що на відновлення автомобіля він (позивач) має витрати кошти в сумі 89287,40 грн., в той час, як в звіті про експертну оцінку автомобіля зазначено, що це ринкова вартість автомобіля, і якщо позивач хоче, щоб йому відшкодували кошти саме в такій сумі, він повинен віддати автомобіль. В звіті експерта № 020-16 від 18.05.2016 року зазначено, що вартість відновлюваного ремонту з урахуванням фізичного зносу складників, які підлягають заміні (автомобіль 1994 року випуску), складає 72544,79 грн.

Крім того, представник відповідача зазначила, що посилання позивача на ст. 1194 ЦК України безпідставні, так як ОСОБА_3 застрахував свою цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну на суму 100000 грн., що підтверджується полісом № АЕ/7566849, тобто ніякої недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої шкоди не існує, при цьому, з яких підстав страхова компанія відшкодувала тільки 47934,15 грн., а не повну суму по експертизі, це не проблеми відповідача ОСОБА_3 і позивач повинен звертатися з позовом не до ОСОБА_3, а до страхової компанії.

Щодо суми витрат в розмірі 10000,00 грн., - представник відповідача зазначила, що такі витрати не підтверджені документально, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

В обґрунтування заперечення відповідача проти задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди представник відповідача зазначила, що позовна заява в частині заподіяної моральної шкоди не підлягає задоволенню, так як ніяких доказів заподіяної моральної шкоди позивач не надав, його посилання на те, що пошкодження автомобіля призвело його до психологічної напруги, - не підтверджується медичними документами. Крім того, зазначила, що страхова компанія, відповідно до Закону, виплачує і моральну шкоду, однак, чому позивач не звернувся з цією вимогою до страхової компанії, - не відомо.

З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що позовна заява ОСОБА_1 не підтверджена достатніми доказами, і на підставі чого задоволенню не підлягає.

При цьому судом відзначається, що 15.12.2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким затверджено нові редакції Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХIIІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, на підставі чого та враховуючи, що провадження у даній справі відкрито до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, розгляд судом даної справи було продовжено за правилами ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року.

В судовому засіданні 18.12.2017 року представником позивачаОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_2 надано письмові пояснення, в яких останній в обґрунтування заявлених позивачем позовних вимог, зазначив обставини, аналогічно викладеним у позовній заяві.

01.02.2018 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_2 подано клопотання, яке зареєстровано судом за вх. № 2818 про залучення до справи в якості співвідповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в якому застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача ОСОБА_3 (поліс серії АЕ №7566849 від 07.04.2016 року). Ухвалою від 19.04.2018 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 про залучення в якості співвідповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» по цивільній справі № 405/663/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - залишено без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя щодо заявлених позовних вимог та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та письмових поясненнях від 18.12.2017 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомила про невизнання відповідачем позову та просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, в обґрунтування позиції відповідача посилалася на обставини, викладені у запереченні на позовну заяву від 06.06.2017 року за вх. № 12708.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2, який підтримав предявлений позивачем ОСОБА_1 позов, обґрунтовуючи позовні вимоги, аналогічно викладеним у позовній заявіта письмових поясненнях від 18.12.2017 року, а також зваживши доводи, викладені в позовній заяві та письмових поясненнях від 18.12.2017 року на обґрунтування позовних вимог, та доводи, викладені в запереченні на позов представника відповідачаОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на обґрунтування заперечень відповідача проти позовних вимог, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити, виходячи з наступного.

Зокрема, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що 10.05.2016 року о 06 год. 50 хв. в м. Кіровограді (теперішня назва м. Кропивницький) позивач ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом Volkswagen Vento 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2, та відповідач ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом ВАЗ 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1, стали учасниками дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.10.2016 року (справа № 405/3837/16-п, провадження № 3/405/734/16) провадження в адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, - закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 01.12.2016 року (справа № 33/781/232/16) задоволено апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1, а постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.10.2016 року - скасовано. Апеляційним судом Кіровоградської області прийнято нову постанову, якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження по справі закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв'язку з закінченням на момент розгляду вказаної справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Зі змісту вищевказаної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що в ході розгляду в порядку апеляційного перегляду зазначеної вище справи про адміністративне правопорушення апеляційним судом Кіровоградської області встановлено, що 10.05.2016 року в м. Кіровограді (теперішня назва м. Кропивницький) водій транспортного засобу ВАЗ 2102 ОСОБА_3, виконуючи маневр повороту ліворуч, виїжджаючи при цьому з провулку Новоукраїнський на Т-образне перехрестя, та ще й в умовах недостатньої видимості, оскільки за 5-6 метрів від перехрестя по даному провулку збудовані високі паркани, які обмежують огляд місцевості та нормальну видимість дороги на перехресті, не виконав вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху, оскільки з урахуванням дорожньої обстановки, при виїзді з пров. Новоукраїнського на перехрестя з вул. Прирічна, не надав дорогу транспортним засобам, що наближаються до даного перехрестя по головній дорозі, через що допустив зіткнення з автомобілем Volkswagen Vento, та дана дорожньо-транспортна пригода знаходиться у прямому причинному зв'язку з діями саме водія ОСОБА_3, який саме через порушення ним вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України, допустив зіткнення вказаних автомобілів.

При цьому, судом відзначається, що відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, на підставі вказаної процесуальної норми, суд констатує, що обставини встановлені постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 01.12.2016 року (справа № 33/781/232/16), яка набрала законної сили, про те, що 10.05.2016 року в м. Кропивницький мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1, яка трапилась з вини водія ОСОБА_3, - є обов'язковими для суду, що розглядає дану цивільну справу про правові наслідки дій ОСОБА_3

Крім того, судом встановлено, що відповідно до поліса № АЕ/7566849 від 07.04.2016 року відповідачем ОСОБА_3 застраховано цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів (забезпечений транспортний засіб - ВАЗ 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1) в ПАТ «НАСК «Оранта» з погодженням відповідних умов, зокрема, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоровю - 200 000,00 грн.; за шкоду, заподіяну майну - 100000,00 грн., та розмір франшизи 0 (нуль). Строк дії з 08.04.2016 року по 07.04.2017 року.

Судом також встановлено та не заперечується представником позивача, що позивачем ОСОБА_1 від ПАТ «НАСК «Оранта» 16.01.2017 року було отримано страхове відшкодування в розмірі 47934,15 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки № 8 від 16.01.2017 року.

При цьому, відповідно до наданого позивачем звіту № 020-16 про експертну оцінку автомобіля від 18.05.2018 року, виконаного на замовлення ОСОБА_1, фізичною особою підприємцем, оцінювачем, експертом-автотоварознавцем ОСОБА_5, було визначено вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу марки Volkswagen Vento 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті його пошкодження з автотоварознавчої точки зору станом на 10.05.2016 року яка складає: 182834,89 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки Volkswagen Vento 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2, відповідно до зазначеного звіту визначено такою, що дорівнює ринковій вартості колісного транспортного засобу на момент пошкодження станом на 10.05.2016 року та складає: 89287,40 грн.

Таким чином, позивач, посилаючись на вищевказаний звіт, стверджує, що страхової виплати (страхового відшкодування) в розмірі 47934,15 грн. недостатньо для повного відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди, завданої його (позивача) транспортному засобу яка становить 89287,40 грн. та яка (недостатність), виходячи з розрахунку позивача, становить 41353,25 грн., яка має бути відшкодована відповідачем

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються, зокрема, спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до вимог статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.

Стаття 22 цього Закону визначає, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем у дорожньо-транспортній пригоді, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов'язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Враховуючи вищевикладене, судом відзначається, що укладаючи договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності(поліс № АЕ/7566849 від 07.04.2016 року), страховикПАТ «НАСК «ОРАНТА» на випадок виникнення деліктного зобов'язання взяв на себе у межах суми страхового відшкодування, зокрема,за шкоду, заподіяну майну - в межах 100000,00 грн., виконання обов'язку страхувальникаОСОБА_3, який завдав шкоди позивачу, на підставі чого суд приходить до висновку, що при заявленні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою та супутніх матеріальних збитків позивач, не врахувавши вимоги Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо відшкодування шкоди спричиненої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, - передчасно дійшов висновку про те, що вищевказані збитки підлягають стягненню з відповідача.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, враховуючи її характер, наведений позивачем у позовній заяві та у письмових поясненнях представника позивача, а саме, те, що моральна шкода була заподіяна матеріальними збитками та психологічною травмою, повязаною з пошкодженням транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди, судом відзначається наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Поряд з цим, відповідно до змісту ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоровю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1, як потерпілий у дорожньо-транспортній пригоді не зазнав каліцтва або іншого ушкодження здоровя, та питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної життю та здоровю, - не є предметом предявленого позову, судом відзначається, що до правовідносин, які виникли між сторонами у справі з приводу відшкодування моральної шкоди положення ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не застосовуються та відшкодування моральної шкоди, яка за твердженням позивача, заподіяна матеріальними збитками та психологічною травмою, повязаною з пошкодженням транспортного засобу, - не охоплюється гарантією за договором страхування - полісом № АЕ/7566849 від 07.04.2016 року, яким, зокрема, передбачено страхове відшкодування на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоровю.

З наведених вище підстав, суд не погоджується з позицією представника відповідача про те, що відшкодування моральної шкоди в даному конкретному випадку покладається на страхову компанію на підставі положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», так як Законом передбачено відшкодування моральної шкоди страховиком лише у випадкузаподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди саме життю та здоровю потерпілого.

Надаючи оцінку обґрунтованості вимог позивача щодо стягнення на його користь моральної шкоди, спричиненої душевними стражданнями, яких позивач зазнав у зв'язку із пошкодженням його майна - транспортного засобу Volkswagen Vento 1.8, реєстраційний номер НОМЕР_2, судом відзначається наступне.

Пленум Верховного Суду України у п. 3 Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з положеннями п. 5 Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні питання про наявність факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру судом відзначається, що позивач ОСОБА_1, обґрунтовуючи заподіяння йому моральної шкоди, спричиненої матеріальними збитками та психологічною травмою, повязаною з пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів суду шляхом подання належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, що в свою чергу, обєктивно позбавило суд можливості надати оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як це передбачено ст. 89 ЦПК України, на підставі чого суд приходить до висновку про не доведення позивачем у встановленому процесуальним законом порядку спричинення йому (позивачу) моральної шкоди відповідачем, винні дії якого призвели до дорожньо-транспортної пригоди із завданням позивачу матеріальних збитків у вигляді пошкодження вищевказаного транспортного засобу.

На підставі викладеного, враховуючи, що розмір матеріальних збитків щодо стягнення яких позивачем ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги до відповідача ОСОБА_3, відповідальність якого застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АЕ/7566849 від 07.04.2016 року), - не перевищує ліміт (10000,00 грн.) відповідальності страховикаПАТ «НАСК «ОРАНТА», суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди, та щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то, враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України за якими, суд розглядає справи, зокрема, на підставі доказів, поданих учасниками справи, беручи до уваги те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявностіфакту заподіяння йому (позивачу) моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, на підставі чого суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову і в цій частині.

Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого позивачем ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1280,00 грн. (квитанції від 14.02.2017 року та від 20.03.2017 року) слід залишити по фактично понесеним останнім.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 52 853 грн. 25 коп. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. 00 коп., завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його оголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м.Кіровограда.

Суддя

Ленінського районного суду

м. Кіровограда ОСОБА_6