Справа № 315/1496/17
Номер провадження № 2/315/392/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року Гуляйпільський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Телегуз С.М.

при секретарі Дмитренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в якому вказує, що 17 червня 2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким він передав у борг відповідачу-позичальникові гроші в сумі 50000,00 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу Демченко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1005.

Відповідно до умов договору, зазначену суму коштів відповідач зобов'язалась повернути готівкою в строк до 17 червня 2016року. Відповідно до п.7 Договору, відповідач також зобов`язується сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, незважаючи на закінчення строку, протягом якого кошти мали бути повернуті. Цим відповідач порушує взяті на себе зобов`язання, тому позивач прохає, посилаючись на ст.625 ЦК України, стягнути з останньої суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, проценти від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України, та три проценти річних від простроченої суми, що загалом становить 103999,14 грн., а також витрати на сплату судового збору в сумі 1039,99 грн.

Відповідно до уточнених позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2, остання просить суд визнати вищезазначений договір позики, укладений між нею та ОСОБА_1, недійсним, посилаючись на те, що вказаний договір позики є удаваним правочином, який був вчинений сторонами для приховання дійсного правочину - договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики підтримав та просив їх задовольнити, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримала, просила його задовольнити.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом слід задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відповідно відмовити виходячи з наступного.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 17.06.2011 року, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 50 000грн., з кінцевим терміном поверненням 17.06.2016 року, що підтверджується копією вказаного договору, посвідченого приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу Демченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1005, яка є в матеріалах справи (а.с. 13).

Відповідно до п. 7Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно ч. 2, 3ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, якщо вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Відповідно до ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи викладені в зустрічному позові ОСОБА_2 стосовно фіктивності правочину, який був укладений між сторонами, та на які посилається позивач за зустрічним позовом в якості підстави для визнання його недійсним - не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Так, частиною 1 ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

В свою чергу положення ст. 235 цього Кодексу передбачають, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Обставини, на які посилалася ОСОБА_2 у своїй зустрічній позовній заяві, а саме що договір позики укладено з метою приховати інший правочин, зокрема договір купівлі- продажу, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не підтверджуються жодними доказами, які містяться в матеріалах справи, а відтак у суду не має достатніх підстав визнати договір позики удаваним правочином та розглядати спір за правовідносинами що випливають із договору купівлі - продажу.

Отже, договір позики від 17.06.2011 року укладено сторонами у відповідності зі ст.1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання.

При цьому, всі умови договору позики викладені сторонами в договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей. Окрім того, на момент укладення спірного договору позики обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину.

Таким чином, факт укладення між сторонами 17.06.2011 року договору позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов'язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, невиконаного в строк належним чином.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не спростовано це і відповідачем, отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, відповідно до п.7 Договору, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16, частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України 6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Отже, суд вважає, що позивач за первісним позовом має право на стягнення із відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, за період прострочки з 18.06.2016 року по 08.12.2017 року, 3% річних від простроченої суми становлять 2210,95 грн., витрати від інфляції становлять 9500 грн., проценти - 42288,19 грн.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню: сума боргу 50000 грн., індекс інфляції 9500 грн., 3% річних від простроченої суми - 2210,95 грн., проценти - 42288,19 грн., а загальна сума, яка підлягає стягненню становить 103999,14 грн.

Суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо фіктивності укладених правочинів ОСОБА_2 надано не було.

Відповідно до положень п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати, що становлять 1039,99 грн.

Керуючись ст. ст. 19, 27, 76-83, 133, 141, 223, 247, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 234, 235, 509, 526, 530, 625, 1046-1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Гуляйпільським РВУ МВС України в Запорізькій області 24.09.1998 року, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість за договором позики від 17.06.2011року в розмірі 103999,14 ( сто три тисячі дев'ятсот дев'яносто дев'ять грн.) 14 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Гуляйпільським РВУ МВС України в Запорізькій області 24.09.1998 року, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, витрати, пов'язані з оплатою судового збору в сумі 1039,99 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - залишити без задоволення.

З повним текстом рішення учасники процесу можуть ознайомитися 16.10.2018року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя:С. М. Телегуз