Провадження № 2/520/2065/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2» ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2»

до ОСОБА_4

про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Приватне підприємство «Адвокатська компанія ОСОБА_2» 15 грудня 2017 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в сумі 28785 гривень 86 копійок та витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 13 січня 2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги» (ТОВ «ЦПП») і відповідачем був укладений договір «Про надання правової допомоги», згідно якому відповідач доручив, а ТОВ «ЦПП» зобов'язалось надати відповідачу правову допомогу, представляти його права і законні інтереси в судах України і у взаємостосунках з державними органами України по спору з органами Пенсійного фонду України і безпосередньо з державою Україна з питання про перерахунок пенсії і про стягнення суми недоотриманої пенсії за період з 01 вересня 2008 року у звязку з підвищенням грошового забезпечення військовослужбовців військових навчальних закладів України, на підставі наказів Міністра оборони України №377 від 28.07.2008 року («Договір-1»).

06 червня 2011 року між ТОВ «ЦПП» та відповідачем був укладений Договір «Про надання правової допомоги», згідно якому Відповідач доручив, а ТОВ «ЦПП» зобов'язалось надати Відповідачу правову допомогу, представляти його права і законні інтереси в судах України і у взаємостосунках з державними органами України з питання про перерахунок пенсії і про стягнення суми недоотриманої пенсії за період з 01 січня 2011 року у звязку з підвищенням грошового забезпечення військовослужбовців військових навчальних закладів України, на підставі наказу Міністра оборони України №377 від 28.07.2008 року та №50 від 28.01.2011 року («Договір-2»).

Як стверджує представник позивача, на виконання «Договору-1» та «Договору-2» відповідачем була видана довіреність співробітникам ТОВ «ЦПП» з правом ведення адміністративних справ в судах України та представлення інтересів відповідача у державних органах України.

На підставі постанови Київського районного суду міста Одеси від 07 червня 2010 року по справі №2-а-92/10/1512, яка набрала законної сили 02 червня 2011 року, та постанови Київського районного суду міста Одеси від 26 квітня 2012 року по справі №1512/2018/2012, яка набрала законної сили 18 лютого 2014 року, відповідачу було проведено перерахунок пенсії за період з 01 вересня 2008 року по 29 серпня 2011 року та за період з 30 серпня 2011 року по 31 травня 2017 року, відповідно.

В результаті проведених, на виконання зазначених судових рішень, перерахунків, відповідачу були нараховані суми недоотриманої ним пенсії в розмірі 14930,47 грн., за період з 01 вересня 2008 року по 29 серпня 2011 року, та в розмірі 31069,53 грн., за період з 30 серпня 2011 року по 31 травня 2017 року.

У звязку з чим, як зазначив представник позивача, ТОВ «ЦПП» були виконані узяті на себе зобов'язання в повному обсязі, що підтверджується фактичним виконанням судових рішень і тим фактом, що на підставі зазначених рішень відповідачу були проведені перерахунки розміру призначеної йому пенсії за період з 01 вересня 2008 року по 31 травня 2017 року, внаслідок чого відповідачу була сплачена заборгованість по пенсії (доплата) в загальному розмірі 46000 гривень 00 копійок.

У результаті виконання ТОВ «ЦПП» взятих на себе договірних зобов'язань, відповідачем за станом на 01 липня 2017 року фактично одержана сума заборгованості по пенсії в розмірі 46000 гривень 00 копійок.

Відповідно до пункту 4.1 «Договору-1», відповідач зобов'язався сплатити ТОВ «ЦПП» вартість послуг у розмірі 1000,00 грн., при цьому оплата повинна була бути проведена безпосередньо після фактичного отримання відповідачем цієї суми.

Відповідно до пункту 4.1.2 «Договору-2», відповідач зобовязався сплатити ТОВ «ЦПП» вартість послуг ТОВ «ЦПП» в розмірі 50% суми, фактично отриманої ним в якості погашення заборгованості зі сплати пенсії на виконання судового рішення.

Проте, як посилається представник позивача, до теперішнього часу оплата вартості послуг ТОВ «ЦПП» не проведена, слід чого відповідачем порушені зобов'язання, передбачені пунктами 4.1. «Договору-1» та пунктом 4.1.2. «Договору-2».

На підставі пункту 4.1 «Договору-1» у відповідача перед ТОВ «ЦПП» станом на 01 липня 2017 року утворилася заборгованість по оплаті вартості наданих ТОВ «ЦПП» послуг в розмірі 1000 гривень 00 копійок.

На підставі пункту 4.1.2 «Договору-2», у відповідача перед ТОВ «ЦПП» станом на 01 липня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 15534 гривні 76 копійок (50% від фактично одержаної суми недоотриманої пенсії за період з 30 серпня 2011 року по 31 травня 2017 року).

Пунктом 5.4. «Договору-1» встановлено, що при затримці сплати виконавцю (ТОВ «ЦПП») передбаченої пунктом 4.1. оплати вартості послуг більш 10-ти календарних днів, замовник (відповідач) зобовязується сплатити виконавцю неустойку в розмірі 0,5% від суми платежу за кожен день прострочення.

Пунктом 5.4. «Договору-2» встановлено, що при затримці сплати виконавцю (ТОВ «ЦПП») передбаченої пунктом 4.1.2 оплати вартості послуг більш 10-ти календарних днів, замовник (відповідач) зобовязується сплатити виконавцю неустойку в розмірі 0,5% від суми платежу за кожен день прострочення.

Представник позивача також мотивує свої вимоги тим, що 12 липня 2017 року, між ТОВ «ЦПП» та ОСОБА_1 підприємством «Адвокатська компанія ОСОБА_2» було підписано угоду про відступлення права вимоги за укладеними з відповідачем наступними договорами: договір про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року; договір про надання правової допомоги від 06 червня 2011 року.

Позивачем, двічі, листами від 18 липня 2017 року та від 30 серпня 2017 року, на адресу відповідача направлялись листи з пропонуванням виконати пункт 4.1. «Договору-1» та пункт 4.1.2 «Договору-2», однак вказані листи повернулись позивачу з відміткою про закінчення терміну зберігання, що свідчить, на думку представника позивача, про факт ухилення відповідача від отримання листів позивача та небажання виконувати свої зобовязання за укладеними договорами.

Також представник позивача зазначає, що станом на 01 грудня 2017 року неустойка, яка підлягає сплаті відповідачем позивачу складає: за «Договором-1» - 750 гривень 00 копійок (0,5% * 1000 грн. * 150 дн.); за «Договором-2» - 11501 гривня 10 копійок (0,5% * 15334,76 грн. * 150 дн.). У звязку з чим, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем, станом на 01 грудня 2017 року, складає 28785 гривень 86 копійок (1000,00 грн.+15534,76 грн.+750,00 грн.+11501,10 грн.).

На підставі вищевикладеного, у звязку з невиконання відповідачем умов «Договору-1» та «Договору-2», позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11 січня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за вказаною позовною заявою ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2» до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, у строки передбачені ст. 275 ЦПК України.

22 лютого 2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява від відповідача по справі ОСОБА_4 про відвід головуючому по справі на підставі п.3, 4, 5, ч.1 ст. 36 ЦПК України.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.03.2018 року зупинено провадження по справі №520/15539/17 за позовною заявою ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2» до ОСОБА_4 про стягнення боргу, в порядку загального позовного провадження, до вирішення питання про відвід. Заяву передано до канцелярії Київського районного суду міста Одеси для визначення в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калінічено Л.В.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 березня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_4В, про відвід судді Калініченко Л.В. по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2» до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовлено.

Одночасно до заяви про відвід головуючому по справі, ОСОБА_4 22 лютого 2018 року було надано до суду заяву про розгляд цивільної справи в порядку загального позовного провадження, в якій відповідач просив суд провести розгляд цивільної справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30 березня 2018 року заяву відповідача ОСОБА_4 про розгляд цивільної справи в порядку загального позовного провадження задоволено. Розгляд цивільної справи №520/15539/17, у порядку спрощеного провадження призначено в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

12 травня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_4, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що, по-перше, укладені договори про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року та від 06.06.2011 року були укладені між ним та ТОВ «Центр правової допомоги», однак жодним чином не з ОСОБА_1 підприємством «Адвокатська компанія ОСОБА_2», та, по-друге, ТОВ «Центр правової допомоги» в повному обємі не виконав умови у відповідності до укладених договорів про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року та від 06.06.2011 року, а тому відсутні підстави для стягнення з нього заявлених позивачем грошових коштів.

12 червня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 10 жовтня 2018 року представник позивача ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2» ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення позовних вимог. Вважали їх необґрунтованими та не підлягаючими до задоволення, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі та відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими до задоволення, з наступних підстав.

Судом у судовому засіданні, з наданих представником позивача доказів, встановлено, що 13 січня 2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги» і ОСОБА_4 був укладений договір «Про надання правової допомоги», за умовами якого відповідач доручив, а ТОВ «Центр правової допомоги» зобов'язалось надати відповідачу правову допомогу, представляти його права і законні інтереси в судах України і у взаємостосунках з державними органами України по спору з органами Пенсійного фонду України і безпосередньо з державою Україна з питання про перерахунок пенсії і про стягнення суми недоотриманої пенсії за період з 01 вересня 2008 року у звязку з підвищенням грошового забезпечення військовослужбовців військових навчальних закладів України, на підставі наказів Міністра оборони України №377 від 28.07.2008 року.

Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що вартість послуг виконавця - ТОВ «Центр правової допомоги» визначається у розмірі 1000 гривень 00 копійок, оплачуваних замовником (ОСОБА_4В.) виконавцю безпосередньо після фактичного отримання суми недоотриманої пенсії у виконання судового рішення.

Так, на виконання вказаного договору, представник ОСОБА_4 співробітник ТОВ «Центр правової допомоги» звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Головного управління пенсійного фонду в Одеській області, в якому позивач просив визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо не проведення ОСОБА_6 перерахунку пенсії, у звязку з підвищенням посадового окладу відповідної категорії військовослужбовців на підставі наказу Міністра оборони України, а також просив зобовязати відповідача з 01.09.2008 року провести перерахунок пенсії ОСОБА_4 з урахуванням посадового окладу в розмірі 1460 грн., та виплатити останньому суму недоотриманого пенсійного забезпечення, що утворилася внаслідок проведеного перерахунку з урахуванням посадового окладу в розмірі 1460 грн., за період з 01 вересня 2008 року по день фактичного проведення перерахунку (справа №2-а-92/10/1512).

Вказаний факт, а саме факт звернення представника ТОВ «Центр правової допомоги» до суду в інтересах ОСОБА_4, відповідачем по справі не спростовувався, у звязку з чим у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає.

За наслідком розгляду адміністративної справи №2-а-92/10/1512, 07 червня 2010 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не проведення ОСОБА_4 перерахунку пенсії, у звязку з підвищенням посадового окладу відповідної категорії військовослужбовців на підставі наказу Міністра оборони України №377 від 28.07.2008 року. Зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_4 з 01 вересня 2008 року з урахуванням посадового окладу в розмірі 1460 гривень та виплатити ОСОБА_4 суму недоотриманого пенсійного забезпечення, що утворилася внаслідок проведеного перерахунку з урахуванням посадового окладу в розмірі 1460 гривень, за період з 1 вересня 2008 року по день фактичного проведення перерахунку.

Вказана постанова залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2011 року.

Також судом, на підставі наданих представником позивача доказів, встановлено, що 06 червня 2011 року між ТОВ «Центр правової допомоги» та ОСОБА_4 був укладений договір «Про надання правової допомоги», за умовами якого відповідач ОСОБА_4 доручив, а ТОВ «Центр правової допомоги» зобов'язалось надати ОСОБА_4 правову допомогу, представляти його права і законні інтереси в судах України і у взаємостосунках з державними органами України з питання про перерахунок пенсії і про стягнення суми недоотриманої пенсії за період з 01 січня 2011 року у звязку з підвищенням грошового забезпечення військовослужбовців військових навчальних закладів України, на підставі наказу Міністра оборони України №377 від 28.07.2008 року та №50 від 28.01.2011 року.

Пунктом 4 зазначеного договору передбачено, що вартість послуг виконавця ТОВ «Центр правової допомоги» визначається у розмірі: 800 гривень оплачуваних замовником ОСОБА_4 безпосередньо перед укладенням цього договору; 50% суми, фактично отриманої замовником ОСОБА_4 в якості погашення заборгованості по сплаті пенсії у виконання судового рішення.

Так, на виконання вказаного договору, представник ОСОБА_4 співробітник ТОВ «Центр правової допомоги» звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Головного управління пенсійного фонду в Одеській області, в якому просило визнати незаконною бездіяльність відповідача з припиненням, з 30 серпня 2011 року, нарахування та виплати ОСОБА_4 пенсії за вислугу років в розмірі 68 % від суми грошового забезпечення у розмірі 3704,00 грн., включаючи 1460 грн.; відшкодувати завдану ОСОБА_4, в період з 30 серпня 2011 року по 30 січня 2012 року, майнову шкоду та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 2077,40 грн.; зобовязати відповідача з 31 січня 2012 року поновити порушене ОСОБА_4 право на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 2518,72 грн. шляхом проведення відповідного перерахунку пенсії та виплату різниці між перерахованим розміром пенсії і фактично отриманим по день проведення перерахунку; зобовязати відповідача утриматися від порушення права ОСОБА_4 на отримання пенсії за вислугу років в розмірі 68% від суми грошового забезпечення у розмірі 3704,00 грн., включаючи 1460,00 грн. (справа №1512/2018/2012).

Вказаний факт, а саме факт звернення представника ТОВ «Центр правової допомоги» до суду в інтересах ОСОБА_4, відповідачем по справі не спростовувався, у звязку з чим у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає.

За наслідком розгляду адміністративної справи №1512/2018/2012, Київським районним судом міста Одеси 26 квітня 2012 року ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з припиненням, з 30 серпня 2011 року, нарахування та виплати ОСОБА_4 пенсії за вислугу років в розмірі 68 % від суми грошового забезпечення у розмірі 3704 грн. 00 коп., включаючи 1460 грн. Відшкодувано завдану ОСОБА_4, в період з 30 серпня 2011 року по 30 січня 2012 року, майнову шкоду та стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на ОСОБА_4 користь 2077 грн. 40 коп. Зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області з 31 січня 2012 року поновити порушене право ОСОБА_4 на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 2518 грн. 72 коп. шляхом проведення відповідного перерахунку пенсії та виплату різниці між перерахованим розміром пенсії і фактично отриманим по день проведення перерахунку.

Так, позивач вважаючи, що відповідачем не виконані пункти 4 вказаних договорів про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року та від 06 червня 2011 року, звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до вимог статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ч.1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплати виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто.

За приписами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язань відповідно до ст.610 ЦК України, є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, судом встановлено, що між сторонами було укладено договору про надання послуги з надання правової допомоги та представництва.

Як вже зазначалось, пунктами 4 зазначених договорів від 13 січня 2009 року та від 06 червня 2011 року передбачалось, що ОСОБА_4 здійснюється сплата коштів, у визначеному сторонами договору розмірі, безпосередньо після фактичного отримання суми недоотриманої пенсії у виконання судового рішення.

Отже, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем підлягає доказуванню, що умови вказаних договорів були саме виконані.

Однак, в порушення ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, представником позивача до суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження отримання ОСОБА_4 суми недоотриманої пенсії та коштів, які були стягнуті на підставі рішень суду, в яких здійснювалось представництво інтересів останнього ТОВ «Центр правової допомоги», у звязку з чим представником позивача не доведено, що ТОВ «Центр правової допомоги» були належним чином виконані умови договорів про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року та від 06 червня 2011 року.

Також є недоведеним позивачем обставини, на підставі чого позивачем було встановлено, що на підставі зазначених рішень, відповідачу була сплачена заборгованість по пенсії (доплата) в загальному розмірі 46000 гривень 00 копійок, оскільки представником позивача не надано до суду жодного доказу підтверджуючого ці обставини.

Суд також зазначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Як вже зазначалось, Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги» у виконання умов договору про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року, укладеного з ОСОБА_4, здійснювалось представництво інтересів останнього по справі №2-а-92/10/1512, за наслідком розгляду якої 07 червня 2010 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено вищевказану постанову, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2011 року.

Саме на вказану постанову, представник позивача посилається, як на підставу виконання ТОВ «Центр правової допомоги» зобовязань за договором про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року.

Однак, суд вважає в цій частині посилання представника позивача також безпідставними, оскільки з наданих відповідачем до суду доказів вбачається, що на виконання вказаної постанови суду, 02 грудня 2015 року Київським районним судом міста Одеси було видано виконавчий лист №2-а-92/10, на підставі якого державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження ВП №49567214.

Зазначене виконавче провадження ВП №49567214, з примусового виконання виконавчого листа №2-а-92/10, було закінчено на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження від 23.12.2015 року, на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», в якій одночасно зазначено, що після проведеного згідно з рішенням суду перерахунку пенсії виходячи з розміру посадового окладу її сума зменшилась, тому виплата пенсії здійснюється в раніше встановленому розмірі.

Отже на підставі вказаної постанови суду, ОСОБА_4 сума коштів внаслідок перерахунку пенсії не сплачувалась.

ького районного суду міста Одеси від 7 червня 2010 року змінено, її резолютивну частину викладено в наступній редакції: «Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково. Визнати незаконною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо непроведення ОСОБА_4 перерахунку пенсії з урахуванням збільшення розміру посадового окладу відповідної категорії військовослужбовців на підставі наказу Міністра оборони України «Про затвердження схем розмірів посадових окладів військовослужбовців військових навчальних закладів (військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів України) і наукових установ Збройних Сил України» від 28 липня 2008 року № 377. Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_4 з урахуванням збільшення розміру посадового окладу відповідної категорії військовослужбовців на підставі наказу Міністра оборони України «Про затвердження схем розмірів посадових окладів військовослужбовців військових навчальних закладів (військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів України) і наукових установ Збройних Сил України» від 28 липня 2008 року № 377, починаючи з 1 вересня 2008 року, з урахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовити».

Доказів, що представництво інтересів ОСОБА_4 у справі під час касаційного перегляду постанови Київського районного суду міста Одеси від 7 червня 2010 року по справі №2-а-92/10, здійснювалось саме ТОВ «Центр правової допомоги» або ПП «Адвокатська компанія ОСОБА_2» до суду не надано.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що посилання позивача про те, що ТОВ «Центр правової допомоги» виконані умови договору про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року, необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевказаними обставинами.

Також, як вже зазначалось, Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги» у виконання умов договору про надання правової допомоги від 06 червня 2011 року, укладеного з ОСОБА_4, здійснювалось представництво інтересів останнього по справі №1512/2018/2012, за наслідком розгляду якої 26 квітня 2012року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено вищевказану постанову.

Саме на вказану постанову, представник позивача посилається, як на підставу виконання ТОВ «Центр правової допомоги» зобовязань за договором про надання правової допомоги від 06 червня 2011 року.

Однак, суд вважає в цій частині посилання представника позивача також безпідставними, оскільки до суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що на виконання вказаної постанови суду по справі №1512/2018/2012 Київським районним судом міста Одеси видавався виконавчий лист, відкривалось виконавче провадження, здійснювалось виконання постанови, та постанова суду виконана, а ОСОБА_4 отримав різницю невиплаченої пенсії.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що посилання позивача про те, що ТОВ «Центр правової допомоги» виконані умови договору про надання правової допомоги від 06 червня 2011 року, необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевказаними обставинами.

Суд також вважає надати оцінку наданим до суду відповідачем доказам, а саме розрахункам на доплату (виплату, утримання) пенсії за період з вересня 2008 року по травень 2017 року (а.с.73,74).

Так з вказаних розрахунків вбачається, що дійсно ОСОБА_4 було здійснено перерахунок пенсії та виплачено пенсію за період з вересня 2008 року по травень 2017 року на підставі рішення суду, однак вказані розрахунки не містить інформації на підставі яких саме рішень судів були здійснені відповідні виплати, та в якому розмірі складається кожна виплата, у звязку з проведеним перерахунком пенсії на підставі відповідного рішення суду, у звязку з чим, суд не приймає вказані документи, як докази підтверджуючи здійснення виплат відповідачеві пенсії на підставі вищевказаних рішень судів за спірними договорами про надання правової допомоги.

Щодо звернення позивача до суду, суд зазначає наступне.

Позивач ПП «Адвокатська компанія ОСОБА_2» звертаючись до суду з цим позовом, посилалось на те, що відповідачем не виконані умови вищевказаних договорів про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року та від 06 червня 2011 року, за якими ПП «Адвокатська компанія ОСОБА_2» набуло право вимоги на підставі угоди про відступлення права вимоги від 12 липня 2017 року, укладеної між ТОВ «Центр правової допомоги» та ОСОБА_1 підприємством «Адвокатська компанія ОСОБА_2».

Судом встановлено, що 12 липня 2017 року, між ТОВ «Центр правової допомоги» та ОСОБА_1 підприємством «Адвокатська компанія ОСОБА_2» було підписано угоду про відступлення права вимоги, за умовами якої ТОВ «Центр правової допомоги» відступило ПП «Адвокатська компанія ОСОБА_2» право вимоги за наступними договорами:

- договором про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року;

- договором про надання правової допомоги від 06 червня 2011 року.

З вказаної угоди вбачається, що під час укладення останньої, в інтересах ТОВ «Центр правової допомоги» діяв директор ОСОБА_2, який одночасно також діяв, як директор в інтересах ПП «Адвокатська компанія ОСОБА_2».

Вказана угода також підписана одночасна директорами ТОВ «Центр правової допомоги» та ПП «Адвокатська компанія ОСОБА_2», якими виступала одна особа ОСОБА_2.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Так, відповідно до вимог статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно з ч.1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ст. 237 ЦК України визначається поняття та підстави представництва, відповідно до ч.ч 1, 3 якої представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник від імені особи, яку він представляє, здійснює тільки певні юридичні дії внаслідок повноваження. Наявність у представника повноважень є обовязковою умовою будь - якого представництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається и органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Як зазначалось, вищевказана угода від 12 липня 2017 року, була укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 підприємством, в інтересах яких діяв директор.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом. Генеральний директор (директор) не може бути одночасно головою загальних зборів учасників товариства.

Статтею 113 ГК України передбачено, що приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. ОСОБА_1 є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи. Порядок організації та діяльності приватних підприємств визначається цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст. 65 ГК України, управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Отже за змістом вказаних норм вбачається, що вищим органом управління приватного підприємства є його власник (власники, збори власників). Власник підприємства може також виконувати свої права по управлінню приватним підприємством безпосередньо, будучи одночасно і його директором, або він може призначити на цю посаду найманого директора на контрактній основі. Директор приватного підприємства як його керівник має право представляти інтереси підприємства без довіреності у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами; укладати договори, у тому числі трудові; відкривати і закривати в установах банків поточні та інші рахунки; видавати довіреності, давати вказівки, обов'язкові для всіх працівників підприємства; підписувати документи підприємства; видавати в межах своєї компетенції накази тощо. Директор приватного підприємства несе персональну відповідальність перед його власником чи уповноваженим ним органом за виконання умов чинного законодавства України.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що ОСОБА_2 12 липня 2017 року під час укладення угоди про відступлення права вимоги між ТОВ «Центр правової допомоги» та ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2», будучи одночасно їх директором, здійснював саме представництво вказаних підприємств.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, вказана норма встановлює заборону на укладення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені декількох контрагентів.

Оскільки, угода про відступлення права вимоги від 12 липня 2017 року укладена між ТОВ «Центр правової допомоги» та ОСОБА_1 підприємством «Адвокатська компанія ОСОБА_2», в інтересах яких одночасно діяв їх директор в особі однієї особи ОСОБА_2, суд вважає, що вказаний договір суперечить вимогам частини 3 статті 238 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Закріплене наведеними нормами право уповноваженої особи перевірки правочинів та виявлення серед них нікчемних не є абсолютним, a кореспондується із обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину для визнання його таким недостатньо і за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав визнання правочину нікчемним, відповідне рішення суб'єкта владних повноважень щодо визнання правочину нечинним визнати правомірним та обґрунтованим неможна.

Отже, враховуючи те, що судом було встановлено, що договір про відступлення права вимоги від 12 липня 2017 року укладений між ТОВ «Центр правової допомоги» та ОСОБА_1 підприємством «Адвокатська компанія ОСОБА_2», суперечить вимогам частини 3 статті 238 ЦК України, тобто укладений в порушення норм чинного законодавства, у звязку з чим, суд вважає, що вказаний договір є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

На підставі вище встановлених обставин, суд вважає, що ПП «Адвокатська компанія ОСОБА_2» не набула право вимоги за договорами про надання правової допомоги від 13 січня 2009 року та від 06 червня 2011 року

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом також враховується, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою, не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою. (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Таким чином, право підлягає захисту лише у випадку встановлення, що воно порушено, не визнається або оспорюється іншими особами.

У звязку з тим, оскільки позивачем не підтверджено, що він набув право вимоги за спірними договорами про надання юридичної допомоги, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено в чому полягають його порушені права, а від так позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2» до ОСОБА_4 про стягнення боргу, необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Оскільки позов позивача задоволенню не підлягає, судові витрати понесені позивачем до відшкодування за рахунок відповідача не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, , 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 підприємства «Адвокатська компанія ОСОБА_2» (місцезнаходження: 65026, АДРЕСА_1) до ОСОБА_4 (місце проживання: 65121, АДРЕСА_2) про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 16 жовтня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.