Справа № 182/393/18
Провадження № 2-о/0182/49/2018
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

04.10.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді - Тихомирова І.В.,

секретаря - Рахуба О.Г.,

заявника - ОСОБА_1

представника заінтересованої особи - Чабан М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Нікополі Дніпропетровської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Нікопольський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Михайлівка Камбарського району Удмурської АРСР.

З 1975 року по 1979 рік навчався у Керченському металургійному технікумі, в період навчання був зареєстрований у гуртожитку в АДРЕСА_1 та після закінчення навчання за розподіленням його було направлено на роботу в м. Новояворівськ Львівської області.

13 листопада 1979 року Яворовським районним військовим комісаріатом Львівської області його було призвано на строкову військову службу та 18 листопада 1981 року був звільнений в запас.

Після демобілізації він в різні часи мешкав у Краснодарському краї, Белгородській області та Карельській АРСР.

Влітку 1992 року повернувся до України та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 , про що в його паспорті громадянина Союзу радянських соціалістичних республік, виданий Відділом внутрішніх справ Темрюкського райвиконкому Краснодарського краю маються відповідні штампи.

Паспорт громадянина Російської Федерації йому не видавався.

15 січня 2009 року він отримав посвідку на постійне проживання в України безстроково та 21 вересня 2010 року йому було видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 у зв`язку з призначенням пенсії за віком.

На даний час заявник має намір отримати паспорт громадянина України, однак через відсутність підтвердження факту постійного проживання на території, яка стала територією України до 24 серпня 1991 року не може надати до Нікопольського районного відділу Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області відповідний пакет документів.

У зв`язку з наведеними обставинами, ОСОБА_1 просив суд задовольнити заяву та встановити факт його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Під час судового засідання 04 жовтня 2018 року заявник підтримав свої вимоги викладені у заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 просила ухвалити рішення на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства України.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено судом, заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Михайлівка Камбарського району Удмурської АРСР, що підтверджується його свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та паспортом громадянина СРСР НОМЕР_3 (а.с.6,7,9).

З 1975 року по 1979 рік ОСОБА_1 навчався у Керченському металургійному технікумі (а.с.10) та в період навчання був зареєстрований у гуртожитку в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Після закінчення навчання заявника було направлено на роботу в м. Новояворівськ Львівської області де він проживав та був зареєстрований у гуртожитку АДРЕСА_3 в період з 31 липня 1979 року по 23 жовтня 1979 року. Дані обставини підтверджуються відповідними відмітками в його паспорті громадянина СРСР НОМЕР_3 (а.с. 7).

13 листопада 1979 року Яворовським районним військовим комісаріатом Львівської області ОСОБА_1 було призвано на строкову військову службу та 18 листопада 1981 року заявник звільнений в запас (а.с. 11,34).

В липні 1992 року ОСОБА_1 повернувся до України та 07 липня 1992 року зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 , про що також в його паспорті громадянина Союзу радянських соціалістичних республік, виданим Відділом внутрішніх справ Темрюкського райвиконкому Краснодарського краю маються відповідні відмітки (а.с.7 на звороті).

15 січня 2009 року заявник отримав посвідку на постійне проживання в України Серії ДП № 18313/1201 безстроково, відповідно до якої Нікопльським РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області місце його проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.12).

Також, 21 вересня 2010 року заявнику було видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 у зв`язку з призначенням пенсії за віком (а.с.13).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Встановлення факту проживання на території Україні заявнику необхідно для подачі документів з метою подальшого отримання паспорту громадянина України.
Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Таким чином, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.
Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.
У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Статтею 2 Закону України «Про правонаступництво України» визнано, що до ухвалення нової Конституції України на території України діє Конституція (Основний Закон) Української РСР, а статтею 5 передбачено що державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською РСР і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова за станом на 16 липня 1990 року є державним кордоном України.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, вищенаведені норми права свідчать про те, що за відсутності у ОСОБА_1 передбаченого законодавством документального підтвердження факту його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» , для отримання заявником паспорта громадянина України йому попередньо необхідно встановити наявність підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням шляхом встановлення вищевказаного факту у судовому порядку.
У суду не викликає сумніву факт проживання заявника в певний період на території України, оскільки дані обставини підтверджується встановленими і дослідженими у справі доказами, які ніким не спростовані.
За таких обставин суд знаходить заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та підлягаючою задоволенню

Керуючись ст.ст. 12,13,18,76,81,235,263-265,293,294,315,319 ЦПК, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт постійного проживання з 1975 року по 18 листопада 1981 року, тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Михайлівка Камбарського району Удмурської АССР.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно підпункту 15.5 Перехідних положеньЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набув чинності 15 грудня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: І. В. Тихомиров