АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1889/18 Справа № 202/5003/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Волошин Є. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Дніпро 28 серпня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади в особі Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Дніпровська міська рада, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, про встановлення факту проживання однією сім'єю, -

в с т а н о в и л а:

В серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Територіальної громади в особі Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про встановлення факту проживання однією сім'єю, який в подальшому був уточнений. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5, після смерті якого відкрилась спадщина. Зазначає, що починаючи з 2005 року позивач постійно проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Позивач та ОСОБА_5 спільно облаштовували спільний побут, мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки подружжя. Після смерті спадкодавця позивач особисто взяла на себе витрати щодо поховання ОСОБА_5, тому отримала всі документи, що пов'язані зі смертю та захороненням. У передбачений ст.1270 ЦК України строк, позивач звернулась до державного нотаріусу Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Разом із цим, 02 липня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із тим, що відсутні документи, які підтверджують родинні відносини з померлим. Цивільну справу за заявою позивача, яка була подана в окремому провадженні, було закрито ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року на підставі ч.6 ст.256 ЦПК України, у зв'язку із чим позивач вимушена звернутися із відповідною заявою в позовному провадженні. На підставі викладеного просить суд встановити факт проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 /т.1 а.с. 2-4/.

Ухвалою суду від 02 вересня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_2 /т.1 а.с. 32/.

07 лютого 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Дніпровську міську раду /т.1 а.с. 95/.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково /т.1 а.с. 192-195/.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі /т.1 а.с.199-201/.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що факт проживання однією сім'єю не підтверджений належними доказами, а тому позов є необґрунтованим.

У порядку ст. 360 ЦПК України позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на законність оскаржуваного судового рішення та необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_2 /т.1 а.с. 249-251/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 11 січня 2016 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції /т.1 а.с.12/.

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 /т.1 а.с.136-137/.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Тобто вказана норма визначає перелік підстав створення сім'ї. Перелік цей не є вичерпним. Підставами створення сім'ї є шлюб (ст. 21 СК), кровне споріднення, усиновлення (ст. 207 СК). Також сім'я може створюватися на інших підставах, що не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України).

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 на день смерті ОСОБА_5 у шлюбі не перебувала, у квартирі АДРЕСА_2, в якій був зареєстрований померлий, зареєстрована не була.

В якості доказів своїх позовних вимог ОСОБА_3 надала документи, які підтверджують, що позивачка займалась похованням та показання свідків.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_5 в період з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2, суд першої інстанції виходив із того, що факт спільного проживання позивача з померлим ОСОБА_5 підтверджується поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Покладаючи в обґрунтування рішення суду пояснення зазначених свідків, суд першої інстанції не врахував, що свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 не підтвердили той факт, що ОСОБА_3 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з померлим ОСОБА_5 у період з 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

На думку колегії суддів, наданих позивачем доказів недостатньо для задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Наявність у позивачки документів, пов'язаних зі смертю та захороненням ОСОБА_5 не можуть бути взятими до уваги, оскільки сама їх наявність не підтверджує факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах, спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов'язків з померлим.

У ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практикип Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує судиобґрунтовувати свої рішення,його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

В пункті 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»),проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми права, тлумачення поняття «член сім'ї», застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі показань свідків, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», колегія суддів відхиляє вищезазначені докази надані позивачкою як недостатні.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факт наявності між нею та померлим ОСОБА_5 взаємних прав та обов'язків, ведення спільного бюджету, облаштування та ведення сімейного побуту, що вимагає поняття «сім'я», у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

Керуючись ст.ст.367, 374, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2018 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

Ж.І. Максюта