Провадження №: 2/755/1099/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Гончарука В. П.

за участі секретарів Краснової І.В., Юдицького К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Дельта Банк» третя особа приватний нотаріус КМНО Коптєлова О.Р. про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

учасники справи: позивач ОСОБА_1,

представники позивача : ОСОБА_8, ОСОБА_4

представник відповідача Чубко Я.С.

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_8 в інтесах ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом та відповідно до позовних вимог просить суд: визнати недійсними кредитний договір №2615/0208/71-010 від 28 лютого 2008 р. ( з додатковою угодою та додатками), укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником яког став КАКБ «ТАС - Комерцбанк»; визнати недійсними іпотечний договір №2615/0208//71-010 Z -10 від 28 лютого 2008 р.;

Зобов»язати приватного нотаріуса КМНО Коптєлову О.Р. виключити з реєстру іпотек та заборон на відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна , яке було передано в іпотеку за іпотечним договором №2615/0208//71-010 Z -10 від 28 лютого 2008 р., а саме на нерухоме майно - двокімнатну квартиру , АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.02.2008 року позивачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, з метою здійснення оплати за вказаним договором купівлі - продажу між позивачем та ВАТ «Сведбанк» 28.02.20108 року було укладено кредитний договір та в забезпечення виконання по кредитному договору також було укладено іпотечний договір.

Кредитний договір було укладено на умовах запропонованих банком та кредит було видано за рекомендацією працівників банку в іноземній валюті та було надано суму в розмірі 82500 доларів США.

В послідуючому укладалися додаткові угоди до кредитного договору.

На думку представника позивача оспорюваний кредитний договір суперечить вимогам законодавства України, а саме Закону України «Про захист прав споживачів», саме банк в порушення Закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем, також під час підписання оспорюваного правочину банк не повідомив позивача у письмовій форму про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, не повідомив також позивача, що останній після підписання оспорюваного кредитного договору повинен сплатити комісію банку та правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Кредит видано в іноземній валюті, що суперечить вимогам ст.32 Закону України «Про національний банк України», що обіг і використання, як засобу платежу, на території України інших грошових одиниць, окрім національної валюти забороняється.

Свою позиції обгрунтовує посиланням на вимоги ст. 203, 215, 227 ЦПК України

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 разом із своїми представниками позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі з обставин викладених в позові, а також позивач пояснив, що він виконав умови кредиту, а саме сплатив банку значно більшу суму ніж це визначено кредитом та в нього на даний час не існує будь - якої заборгованості перед відповідачем, але відповідач здійснює спроби щодо подальшого необґрунтованого нарахування та стягнення коштів.

Представники банку в момент укладання оспорюваного правочину ввели його в оману, вказуючи, що краще отримати кредит в іноземній валюті, не ознайомили з правилами кредитування та ризиками, не повідомили, що позивач понесе витрати в зв»язку з оформленням кредиту.

Представник відповідача проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, вказуючи, що на момент укладання оспорюваних правичинів, будь яких порушень законодавства України не було, ВАТ «Сведбанк» на час укладання кредитного договору мав генеральну довіреність від НБУ на ведення операцій в іноземній валюті, позивач на час укладання кредитного договору був ознайомлений з умовами та ризиками кредитування, про що свідчать його підписи та волевиявлення позивача було вільним щодо вибору банківської установи та валюти кредиту .

Обставини на які посилається позивач як на підстави для визнання правочинів недійсним не ґрунтується на вимогах закону.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що 28.02.2008 р. між позивачем та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №2615/0208//71-010 від, в цей же день було укладено іпотечний договір №2615/0208//71-010 Z -10 та передано в іпотеку за іпотечним договором нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_1

Цільове призначення кредиту: на придбання вказаної вище квартири №54.

Згідно умов Кредитного договору усі платежі за цим договором повинні бути сплачені в доларах США ( п.3.1).

Відповідно до тексту кредитного договору позивача було ознайомлено з умовами, укладання оспорюваного кредитного договору, порядком здійснення платежів та здійснення платежів пов'язаним з оформленням даного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, стосовно визнання Кредитного договору недійсним Позивач посилається на те, що в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови, якими передбачено сплата Позивачем коштів на повернення кредиту в доларах США є дискримінаційним по відношенню до позивачки як до споживача, а вказані умови договору - несправедливими.

Також, відповідно до п.10. кредитного договору позивач своїм підписом підтвердив, що відповідач належним чином ознайомив його, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника тощо.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, підписавши вказаний вище Кредитний договір позивач вступив в договірні відносини з банком. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов'язань Відповідачем.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Пунктом 16 Постанови № 5 від 30.03.2012р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач

У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, як встановлено судом при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Що стосується оскаржуваного іпотечного договору №2615/0208/71-010 Z від 28.02.2008 р. , що був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 то вказаний договір було укладено в забезпечення належного виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №2615/0208//71-010 від 28 лютого 2008 р., в тому числі щодо повернення 82500 доларів США з нарахованими відсотками в строк до 28.02.2023 р.

Посилання позивача на той факт, що ним були повністю виконані умови по вказаному вище кредитному договору, судом не береться до уваги, так -як дана обставина не є предметом розгляду.

Підстави припинення іпотеки визначені ст.17 Закону України «Про іпотеку».

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним умов Кредитного договору щодо положень стосовно усіх платежів, що сплачуються у гривнях за розрахунком відповідно до обмінного курсу до долара США, та виключення запису про реєстрацію рухомого майна в Державному реєстрі бтяжень рухомого майна не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до положень п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ; у разі відмови в позові - на позивача.

З врахуванням викладено суд вважає за доцільне стягнути з позивача на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 1280 грн.

Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 257, 261, 267, 524, 525, 526, 533, 627, 1046, 1049, 1054 ЦК України з урахуванням п.п.14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» та керуючись ст.ст 141, 209, 258, 259, 264-268, 354, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « Дельта Банк» третя особа приватний нотаріус КМНО Коптєлова О.Р. про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судловий збір в розмірі 1280 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , прож.: АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1.

Відповідач ПАТ «Дельта Банк» адреса місцезнаходження: м.Київ, вул. Щорса 36-б.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Коптєлова О.Р. місцезнаходження АДРЕСА_2.

Суддя: