ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 675/2559/17
Провадження № 22-ц/4820/29/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Дубової М.В.,

учасники справи: ОСОБА_4, представник апелянта ОСОБА_5,

представник відповідача Марчук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року (суддя - Пашкевич Р.В.) за позовом ОСОБА_4 до Державної установи «Замкова виправна колонія №58» про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

В грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивач відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія №58» (далі ДУ «ЗВК (№58)»). На даний час ним вирішується питання щодо касаційного оскарження ухвали Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2017 року, якою було залишено без змін вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2014 року, у зв?язку з чим йому необхідний телефонний зв'язок, щоб погоджувати важливі питання з адвокатом по лінії захисту. Однак, відповідач перешкоджає йому у цьому, а саме 22.11.2017 рішенням ДУ «ЗВК (№58)» ОСОБА_4 поміщено на 10 діб до карцеру, де він відбував стягнення з 22.11.2017 по 02.12.2017, де за вказаний період та після відбуття дисциплінарного стягнення, на щоденні його заяви з приводу надання можливості на телефонний дзвінок, адміністрація колонії йому відмовляла. Крім того, такі дії відповідача мають систематичний характер, протягом всього часу його утримання у вказаній колонії, посадові особи ДУ «ЗВК (№58)» надають право на телефонні розмови по їх настрою, спілкування по телефону надається лише двічі на тиждень по 15 хв., хоча позивач пише такі заяви щоденно. Вказані дії відповідача вважає грубим порушенням його прав на телефонні розмови та перешкодою в реалізації його права на касаційне оскарження винесеного стосовно нього вироку, що спричиняють позивачу дискомфорт, трату нервів та переживання.

За таких обставин, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 40 000 грн.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є однобічним та упередженим, судом проігноровані покази свідків про те, що ОСОБА_4 щодня пише заяви на ім?я начальника колонії про надання йому права здійснити телефонні дзвінки, проте відповідач дані звернення ігнорує. Вважає, що судом неправильно оцінено докази по справі, в журналі обліку надання телефонних розмов, за 14.12.2017 рік взагалі не стоїть його підпис про те, що йому така розмова надавалася, а в деяких випадках стоїть підпис, але не його. Крім того, не співпадає кількість телефонних розмов наданих позивачу за 2017 рік - 21 дзвінок, а заяв, як доказ щодо їх надання, відповідачем надано лише одинадцять. Судом першої інстанції не взято до уваги відповідь на лист позивача з секретаріату Уповноваженого з прав людини, в якому містяться посилання на те, що ДУ «ЗВК (№58)» постійно порушує права засуджених в області медицини, харчування, накладення адміністративних стягнень, житлово-побутових умов та інше.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача Марчук О.А. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Встановлено, що вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.п. 6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання - довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2017 року вказаний вирок суду залишено без змін.

ОСОБА_4 з 11 серпня 2017 року відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «ЗВК (№58)».

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями (бездіяльністю) державної установи «Замкова виправна колонія (№58)». Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Частиною 5 ст.110 КВК України визначено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров'я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених.

Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 (по тексту - Правила).

Ці Правила обов'язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (п.1 Правил).

Відповідно до Розділу III Правил, засуджені мають право вести телефонні розмови та користуватися глобальною мережею Інтернет у порядку, встановленому розділом ХІV цих Правил, згідно з яким адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин. Для проведення телефонних розмов, у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв'язку, які знаходяться на обліку установи.

Відповідно до п.29 даних Правил засуджені мають право здійснювати листування з особами, які перебувають за межами установ виконання покарань та не відбувають покарання, вести з ними телефонні розмови.

Згідно з п.46 Правил, адміністрація установи за наявності технічної можливості забезпечує надання засудженим телефонних розмов, які проводяться за рахунок засудженого і під контролем представника адміністрації, згідно з графіком у неробочий час.

Для проведення телефонних розмов використовується телефон чергової частини установи або встановлюється таксофон.

Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.

Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених (п.2 розділу XIV Правил).

Наказом начальника Замкової виправної колонії №58 №58/ОД-17 від 03.02.2017 року затверджено розпорядок дня для засуджених, які утримуються в ізольованому секторі до довічного позбавлення волі, із якого вбачається, що телефонні переговори надаються без обмежень їх кількості понеділок - п'ятниця з 09.00 год. до 11-30 год. та з 14-00 год. 17-00 год. Надання глобальної мережі Інтернет з 14-00 год. 16-30 год., крім вихідних та святкових днів (а.с.67).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 неодноразово звертався до адміністрації колонії із заявами про надання права на телефонні розмови з рідними і захисником, а саме: 06, 07, 13, 14, 20, 22 листопада 2017 року; 05, 06, 14, 15, 18 грудня 2017 року, що підтверджується копіями заяв, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до відміток які містяться на самих заявах, та проти чого не заперечував сам позивач в судовому засіданні, телефонні розмови надавалися відповідачем в цей же день, або на наступний, в залежності від того в який саме час дня надходила заява позивача (а.с.68-73).

Відповідно до журналів надання телефонних розмов для засуджених № 7677, 7530, 7410 по ЗВК № 58, ОСОБА_4 здійснював дзвінки: 19, 29, 31 серпня 2017 року; 04, 08 вересня 2017 року; 02, 11 жовтня 2017 року; 06, 08, 13, 15, 20, 22 листопада 2017 року; 05, 06, 08, 14, 15, 18, 20 грудня 2017 року.

Твердження позивача про те, що в журналах надання телефонних розмов при наданні телефонних дзвінків за 29.08.2017 року, 14.11.2017 року стоїть не його підпис, належними та допустимими доказами не підтверджується.

Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не впливають на висновки суду першої інстанції і посилання позивача на відсутність його підпису в журналі надання телефонних розмов за 14.12.2017 року, оскільки доказів, що така телефонна розмова не надавалася матеріали справи не містять.

Враховуючи вищезазначене, телефонні розмови позивачу надавались у відповідності до вищевказаних Правил та розпорядку для засуджених, які утримуються в ізольованому секторі до довічного позбавлення волі, затвердженого наказом начальника ДУ ЗВК №58 №58/ОД-17 від 03.02.2017 року.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Умовами настання цивільно-правової відповідальності за наведеними нормами є завдання шкоди (моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою, та вина заподіювача.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст.ст. 13, 76, 78, 81, 89 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Будь-яких інших доказів в підтвердження позовних вимог позивача та спростування доказів, наданих відповідачем, судом не здобуто.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання відповідача сплатити моральну шкоду в розмірі 40 тис. грн. за їх недоведеністю, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, що є підставою позову та яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення , а тому доводи апелянта слід відхилити.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2018 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк