судді Великої Палати Верховного Суду Д. А. Гудими
Справа № 380/63/16-ц
Провадження № 14-230цс18
І. Короткий виклад історії справи
1. У січні 2016 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТзОВ «Авто Просто», відповідач) на свою користь 64 095,82 грн, сплачених за договором.
2. Позов мотивувала тим, що 20 вересня 2011 року вона уклала з ТзОВ «Авто просто» угоду № 371958 (далі - Угода), предметом якої було надання учаснику послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля марки ЗАЗ (модель «Ланос»). На виконання умов Угоди позивач сплатила відповідачу 67 834,43 грн, з яких 64 095,82 грн - чисті внески. Однак вказувала, що автомобіль вона так і не отримала. Тому за її заявою Угоду було розірвано. Мотивувала, що відповідно до пункту 13.1 статті 13 додатку № 2 до Угоди відповідач повинен повернути позивачу чисті внески за право отримання автомобіля, але, незважаючи на її неодноразові звернення, відповідач кошти у розмірі чистих внесків так і не повернув.
3. 15 березня 2016 року Тетіївський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким у задоволенні позову відмовив.
4. Мотивував тим, що стаття 13 додатку № 2 до Угоди чітко визначає порядок і наслідки її розірвання. Згідно з підпунктом 13.4.1 статті 13 додатку № 2 до Угоди в першу чергу повертаються кошти учаснику, який розірвав Угоду внаслідок настання непередбачених обставин, що виникли під час її дії (перелічені у зазначеному підпункті). Відповідно до підпункту 13.4.2 статті 13 додатку № 2 до Угоди у наступну чергу повертаються чисті внески тим учасникам, які розірвали Угоду, не посилаючись на обставини, викладені в попередньому підпункті. Пріоритет у групі надається тому учаснику, який першим подав письмову заяву про розірвання угоди, а в разі коли такі заяви подали одночасно кілька учасників, пріоритет надається учаснику, номер Угоди якого є меншим. Суд першої інстанцій вказав, що перед позивачем у черзі перебуває 24 учасники системи, з якими угоди розірвані раніше, і вони мають право на отримання коштів відповідно до своєї черги. Тому заявлені позивачем вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.
5. 23 серпня 2016 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення, яким скасував рішення суду першої інстанції, постановив нове: задовольнив позов і стягнув з відповідача на користь позивача 64 095,82 грн.
6. Мотивував тим, що за умовами Угоди відповідач після її розірвання зобов'язаний повернути позивачеві сплачені останнім чисті внески, розраховані відповідно до положень пункту 13.3 статті 13 додатку № 2 до Угоди. Суд апеляційної інстанції вказав, що відповідач у відповіді від 23 вересня 2015 року підтвердив, що повернені мають бути кошти саме у сумі 64 095,82 грн. А тому суд вважав за можливе задовольнити позовні вимоги.
7. У вересні 2016 року відповідач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
8. Мотивував тим, що Угода передбачає порядок і строки повернення коштів у разі її розірвання. Зокрема, сума сплачених чистих внесків повертається в порядку черговості. А оскільки позивач перебуває у черзі за № 24, її вимоги про повернення коштів є передчасними.
9. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 16 травня 2018 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1584цс17. За змістом цього висновку порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін (стаття 907 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). У статті 13 додатку № 2 до угоди сторони чітко визначили порядок і наслідки її розірвання. Кошти повертаються у порядку, побудованому за принципом черговості, а у відповіді від 22 липня 2016 року ТзОВ «Авто Просто» вказало, що перед позивачем існує черга з 8 учасників, повернення чистих внесків яким відбуватиметься раніше, ніж позивачу. З огляду на це Верховний Суд України констатував, що суд першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, відхиляючи доводи відповідача щодо порядку повернення чистих внесків, побудованого на принципі черговості і передбаченого статтею 13 додатка № 2 до угоди, дійшов неправильного висновку про задоволення позову про стягнення коштів, не взявши до уваги, що передчасне повернення коштів з Фонду для повернення коштів порушує права інших учасників, які стоять у черзі на повернення коштів перед позивачем.
10. 20 червня 2018 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою касаційну скаргу задовольнила: скасувала рішення апеляційного суду та залишила в силі рішення суду першої інстанції (далі - постанова).
11. Велика Палата Верховного Суду мотивувала постанову таким :
11.1. Позивач погодилася з умовами Угоди, підписавши її та вчиняючи дії на її виконання. Дійсність договору сторони не оспорювали.
11.2. Зміст статті 13 додатку № 2 до Угоди дає підстави стверджувати, що положення Угоди про повернення коштів (чистих внесків) можна кваліфікувати як умовний правочин, оскільки виникнення такого обов'язку пов'язане з настанням обставин, визначених зазначеною статтею.
11.3. Вирішуючи спір про стягнення коштів (чистих внесків за Угодою) на користь позивача, суд повинен установити: чи розірваний такий договір і чи настала черга позивача-учасника системи для повернення чистих внесків. Зокрема, слід : з'ясувати номер групи, з якою об'єднано Угоду позивача відповідно до пункту 1.4 додатку № 2 до Угоди, склад учасників цієї групи; установити, з ким з учасників групи угоди розірвані, з яких підстав та з урахуванням яких обставин, а також, чи виплачені зазначеним особам кошти відповідно до Угоди.
11.4. Оскільки висновки, яких дійшла Велика Палата Верховного Суду, не суперечать висновку Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року, сформульованому у постанові в справі № 6-1584цс17, то немає підстав для відступлення від останнього.
ІІ. Підстави для висловлення окремої думки та мотиви, якими вона обґрунтована
12. Змістовно погоджуючись з позицією Великої Палати Верховного Суду, вважаю за необхідне висловити окрему думку щодо мотивів ухваленої у цій справі постанови та деяких проблем правозастосовної практики.
13. Перед Великою Палатою Верховного Суду було поставлене питання щодо можливих способів вирішення спорів між споживачами (учасниками так званої системи купівлі товарів у групах) і виконавцями послуг з адміністрування фінансових активів для їх придбання.
14. Значна поширеність подібних послуг, відсутність протягом тривалого періоду часу спеціального законодавчого регулювання та єдиної судової практики, з одного боку, і необхідність врахування майнових інтересів як осіб, які хочуть вийти із групи, так і учасників, які надалі сплачують внески та мають легітимні майнові очікування щодо отримання товару, з іншого боку, ілюстрували, як на мене, наявність виключної правової проблеми у цій справі.
15. На жаль, глобально вирішити цю проблему наявні правові інструменти Великій Палаті Верховного Суду не дозволили.
16. Системи купівлі товарів у групах не є новими ні для України, ні для зарубіжних країн. З об'єктивних причин розвиток ці системи отримали, насамперед, у так званих державах, що розвиваються. У них вони функціонують під різними назвами («chit funds» в Індії, «susu» у Гані, «pasanakus» у Болівії) (Besley Timothy, Coate Stephen, Loury Glenn. The economics of Rotating Savings and Credit Associations. American Economic Review, 1993, vol. 83, issue 4, p. 792).
17. Вказані системи створюють можливість придбання цінного товару (зазвичай нерухомості, транспортних засобів) шляхом сплати групою осіб його вартості невеликими частинами протягом певного періоду. Група мала би існувати (а всі її учасники - платити відповідні внески) доти, поки кожен з її членів не отримає відповідний товар. Для визначення черговості отримання учасниками товару в групі використовують різні способи: жеребкування, нарахування балів залежно від розміру сплачених внесків тощо.
18. В Україні перші такі системи з'явилися наприкінці 90-х років минулого століття та стали поширеною альтернативою споживчому кредитуванню і купівлі дорогих товарів із розстроченням платежу.
19. За одне десятиліття система купівлі товарів в групах значно розвинулася в Україні для цілей придбання транспортних засобів. Зростала як кількість юридичних осіб, які пропонували організацію й управління акумульованими ресурсами, так і кількість судових процесів, ініційованих невдоволеними тривалим очікуванням на свій товар учасників. Однак спеціального законодавчого регулювання цих фінансових послуг не було. Формально вони фінансовими не визнавалися, а тому не потребували ліцензування (ліцензуванню підлягала, зокрема, господарська діяльність з надання послуг, визнаних фінансовими).
20. Лише Закон України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 3462-VІ), який набрав чинності 8 січня 2012 року, вніс зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до яких фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктом 4 частини першої статі 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, Національна комісія, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) видає ліцензії.
21. У цей же період Верховний Суд України розглядав справу № 6-35цс12 за позовом фізичної особи-споживача до юридичної особи (ПрАТ «Філдес Україна») про визнання договору недійсним, повернення коштів і відшкодування моральної шкоди та висловив правову позицію щодо купівлі автомобілів у групах.
21.1. У постанові від 23 травня 2012 року у вказаній справі Верховний Суд України констатував, що Закон України «Про захист прав споживачів» установив недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.
21.2. Верховний Суд України вказав, що позивач сплачувала кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, ПрАТ «Філдес Україна» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалось передання права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи «Кар Кредит».
21.3. Тому Верховний Суд України дійшов висновку, що касаційний суд помилково погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що спірний договір - це досягнута між сторонами угода про посередницьку діяльність, яка не порушує права позивачки, а діяльність ПрАТ «Філдес Україна» з реалізації системи «Кар Кредит» не є такою, що вводить споживача в оману.
22. Отже, у 2012 році Верховний Суд України визнав діяльність з реалізації системи «Кар Кредит» (подібної за суттєвими ознаками до системи «АвтоТак») такою, що вводить в оману споживача, та вказав, що правочини, вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними за Законом України «Про захист прав споживачів». Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України і в постанові від 16 січня 2013 року у справі № 6-161цс12.
23. 9 жовтня 2012 року на підставі Закону № 3462-VІ Нацкомфінпослуг розпорядженням № 1676 затвердила «Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» (далі - Ліцензійні умови).
24. Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників такого виду фінансових правовідносин як придбання товарів у групах, вимоги до цих учасників і передбачили, що діяльність вказаних груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.
25. З 15 січня 2013 року відповідач у справі № 380/63/16-ц має ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
26. 11 вересня 2013 року Верховний Суд України розглянув справу № 6-40цс13 за позовом фізичної особи-споживача про визнання угоди недійсною, відшкодування майнової та моральної шкоди.
26.1. Згідно з обставинами цієї справи 5 березня 2011 року споживач і ТзОВ «Авто Просто» уклали угоду, предметом якої було надання учаснику програми «АвтоТак» фінансових послуг, спрямованих на придбання автомобіля у групах. На виконання умов вказаної угоди споживач на час виникнення спору сплатив 43 004,83 грн. Він вказував, що автомобіль так і не отримав. Вважав, що ТзОВ «Авто Просто» здійснює нечесну підприємницьку практику, яка вводить в оману, зокрема, утворило та сприяє розвитку пірамідальних схем.
26.2. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Скасовуючи це рішення, апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, вважав, що угода суперечить статтям 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» унаслідок здійснення ТзОВ «Авто Просто» нечесної підприємницької практики та є такою, що містить несправедливі умови, а тому має бути визнана недійсною.
26.3. Верховний Суд України не погодився з такими висновками судів апеляційної та касаційної інстанцій, висловивши правову позицію, відповідно до якої поняття «пірамідальна схема» має такі обов'язкові ознаки : а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Тоді як предметом угоди сторін, укладеної в рамках системи придбання автомобілів у групах «АвтоТак», є надання учаснику програми адміністративних послуг, зокрема фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля.
26.4. Верховний Суд України, проаналізувавши приписи чинного на той час Закону № 3462-VІ, вказав, що законодавство розрізняє ознаки, які застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог є легітимною підприємницькою діяльністю. Оскільки ТзОВ «Авто Просто» отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Нацкомфінпослуг, не можна вважати правильним висновок суду про те, що така діяльність здійснюється товариством нелегітимно, зокрема і у період до запровадження ліцензування цієї діяльності. Якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (зокрема закріплює відповідні права й обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми».
27. Близькі за змістом висновки були висловлені Верховним Судом України й у постановах від 25 червня 2014 року у справі № 6-74цс14 та від 3 вересня 2014 року у справі № 6-98цс14.
28. Натомість, у постанові від 6 квітня 2016 року у справі № 6-2531цс15 Верховний Суд України погодився з судами попередніх інстанцій про наявність правових підстав для визнання спірних договорів недійсними. Суди, встановивши, що предметом цих договорів є послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, дійшли вказаного висновку з огляду на те, що зазначені послуги вважаються фінансовими, а ТзОВ «ЕкономКомфорт» (відповідач у справі) надавало їх без отримання відповідної ліцензії (спірні договори укладені 18 березня 2014 року, тобто тоді, коли законодавство вже передбачало ліцензування означеної діяльності відповідача).
29. Наведені висновки Верховного Суду України були засновані, як видається, насамперед, на тому, що держава, легалізувавши системи купівлі товарів у групах, запровадивши Ліцензійні умови, та за наявності на ринку фінансових послуг регулятора (Нацкомфінпослуг) не може визнавати договори про купівлю товарів у групах недійсними, якщо фінансові установи, які надають такі послуги, отримали відповідну ліцензію.
30. 10 грудня 2016 року набрали чинності Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 913.
31. 21 листопада 2017 року набрало чинності розпорядження Нацкомфінпослуг від 8 серпня 2017 року № 3385, яким Ліцензійні умови були скасовані. Натомість, набрало чинності розпорядження Нацкомфінпослуг від 8 серпня 2017 року № 3384, яким затверджене Положення про обов'язкові критерії та фінансові нормативи, а також вимоги, що обмежують ризики в діяльності фінансових компаній при наданні фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
32. Вказане Положення, зокрема, визначає, що фінансова компанія-адміністратор повинна мати та постійно підтримувати власний капітал у розмірі не менше 5 млн гривень, а також постійно підтримувати у процесі провадження діяльності норматив платоспроможності не менше 10 % (замість 8 % у Ліцензійних умовах). Крім того, адміністратор має сформувати та підтримувати резервний капітал у розмірі, встановленому засновницькими документами, але не менше 25 % його статутного капіталу (замість 15 % у Ліцензійних умовах).
33. Незважаючи на формальне посилення вимог до установ, які надають такі фінансові послуги, 24 квітня 2018 року Нацкомфінпослуг оприлюднила законопроект «Про внесення змін до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо врегулювання діяльності фінансових установ» (www.nfp.gov.ua/files/Metodolog/зміни%20до%20ЗУ%20про%20фін%20послуги/законопроект%20комісія%2019.04.2018.rtf) щодо виключення з переліку видів фінансових послуг послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
34. В Аналізі регуляторного впливу цього законопроекту (www.nfp.gov.ua/files/Metodolog/зміни%20до%20ЗУ%20про%20фін%20послуги/АРВ%20ЗАКОНОПРОЕКТ.doc) Нацкомфінпослуг вказує, що станом на 31 грудня 2017 року в Державному реєстрі фінансових установ зареєстровані 6 фінансових компаній, які мають ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Протягом 2017 року фінансові компанії (адміністратори) уклали 1921 договір, з яких 1015 договорів були розірвані споживачами! Як зазначає регулятор, це свідчить про те, що договори про отримання вказаної фінансової послуги укладаються споживачами часто спонтанно, і в подальшому споживачі не задоволені своїми відносинами з фінансовими компаніями-адміністраторами. «З огляду на те, що основними учасниками таких груп є фізичні особи, які … мають низьку фінансову грамотність та вкладають свої заощадження з метою придбання товарів у групах, існує значний ризик втрати громадянами своїх коштів та підвищення соціального напруження» (розділ І Аналізу регуляторного впливу).
35. Вказаний законопроект пропонує, зокрема, виключити з переліку фінансових послуг послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, заборонити фінансовим установам створювати нові групи та/або залучати осіб до груп, які були створені на момент набрання ним чинності, а з 1 січня 2025 року - припинити видавати товари учасникам груп; кошти, сплачені учасниками груп, повернути в повному обсязі не пізніше 1 березня 2025 року.
36. На жаль, у постанові в справі № 380/63/16-ц Велика Палата Верховного Суду не зробила крок до вирішення проблеми, деякі аспекти якої описала Нацкомфінпослуг в Аналізі регуляторного впливу законопроекту «Про внесення змін до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо врегулювання діяльності фінансових установ». Відтак, її вирішення є тягарем, який повністю лягає на законодавчий орган.
Суддя Великої Палати Верховного Суду Д. А. Гудима