ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 755/19648/15-ц

провадження № 61-13470св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідачі: Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, Управління державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Києва,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н. Є., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Соколової В. В., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, Управління державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Києва про стягнення майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що 27 липня 2010 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 1-496/2009 про стягнення з ОСОБА_5 на його користь 129 388 грн на відшкодування майнової шкоди та 250 000 грн на відшкодування моральної.

9 серпня 2010 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1-496/2009.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року встановлена бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинської О. М.

Враховуючи, що судом встановлена незаконність бездіяльності державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві при виконанні судового рішення, просив стягнути з Держави Україна майнову шкоду у розмірі невиконаного судового рішення - 379 388 грн та відшкодувати 100 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 6 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнено з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність як причинного зв'язку між бездіяльністю державного виконавця та шкодою, завданою стягувачу, у вигляді неповного виконання рішення суду, так і вини державного виконавця у завданні такої шкоди, тому підстави для задоволення позовних вимог у частині відшкодування майнової шкоди відсутні, але частково доведеною суд вважав вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 травня 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд в цілому погодився з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, вважаючи їх законними та обґрунтованими.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У касаційній скарзі заявник посилається на неналежне дослідження судами доказів, які свідчать про те, що тривалим невиконанням рішення суду йому завдано шкоду і ця шкода підлягає стягненню саме з держави; неправомірними діями державного виконавця йому завдано і моральну шкоду, розмір якої судами неправомірно зменшено.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що 27 липня 2010 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 1-496/2009 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 129 388 грн на відшкодування майнової шкоди та 250 000 грн - на відшкодування моральної.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-496/2009 відкрито 9 серпня 2010 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Нагайник Н. Г.

26 січня 2011 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Алієвою С. С. винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

22 липня 2013 року Овідіопольським районним судом Одеської області видано виконавчий лист № 509/1464/13-ц про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 132 990 грн.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 509/1464/13-ц відкрито 6 серпня 2013 року постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

23 січня 2014 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинською О. М. винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, якою об'єднано виконавче провадження № 39263471 про примусове виконання виконавчого листа № 509/1464/13-ц та виконавче провадження № 21359374 про примусове виконання виконавчого листа № 1-496/2009 до зведеного виконавчого провадження № 41917548, яке перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

Згідно з актом опису й арешту майна від 18 квітня 2013 року описано 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5

19 червня 2013 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинської О. М. накладено арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_5

15 вересня 2014 року державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинська О. М. звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_5 до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням у справі № 1-496/2009, виконавчий лист за яким видано Голосіївським районним судом м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року у задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинської О. М. про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи ОСОБА_5 відмовлено.

За даними акта державного виконавця від 23 грудня 2014 року відбулась реалізація арештованого майна боржника ОСОБА_5. Реалізовано належну йому на праві власності 1/4 частку квартири АДРЕСА_1.

Згідно платіжного доручення № 5287 від 29 грудня 2014 року на користь ОСОБА_4 перераховано кошти, стягнені із ОСОБА_5, в сумі 89 954,22 грн.

30 листопада 2015 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Телявським А. М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 39263471 на примусове виконання виконавчого листа № 509/1464/13-ц, виданого 22 липня 2013 року Овідіопольським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_5 боргу у розмірі 132 990 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2015 року скарга ОСОБА_10 на бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ТорбинськоїО. М. задоволена.

Визнана неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинської О. М.

За змістом ухвали суду, бездіяльність державного виконавця Торбинської О. М. полягала у ненаправленні до Дніпровського районного суду м. Києва подання про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника 8 січня 2013 року, а до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві - подання про притягнення боржника ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності 5 листопада 2013 року.

Так, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

За положеннями статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем під час виконання рішення суду, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Отже, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення суду, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність державного виконавця встановлена судовими рішеннями, проте характер не вчинених державним виконавцем дій не є таким, що має визначальне значення для своєчасного та повного виконання рішення суду.

Суд дійшов висновку, що державний виконавець виконавчої служби вчиняв всі необхідні дії для забезпечення виконання рішення суду про стягнення з боржника суми коштів: виявлено та реалізовано належне боржнику майно, стягувачу перерахована сума отриманих від реалізації майна боржника коштів; відомості про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-496/2009, виданого 27 липня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 майнової шкоди у розмірі 129 388 грн та моральної шкоди у розмірі 250 000 грн у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, та дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Обставини, на які посилається ОСОБА_10 у касаційній скарзі, у тому числі щодо суми, стягненої у відшкодування моральної шкоди, стосуються переоцінки доказів у справі, є аналогічними обставинам, викладеним у позовній заяві, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази і таке не належить до повноважень Верховного Суду; порушень цивільного процесуального права при дослідженні судами доказів касаційний суд не встановив.

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 травня 2016 року в частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик