Справа № 308/6693/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 серпня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., КОЖУХ О.А.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/6693/17 за позовом ОСОБА_2 до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Територіальний сервісний центр № 2141 Регіонального сервісного центу МВС України в Закарпатській області, про зняття арешту з майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 лютого 2018 року, повний текст якого складено 27 лютого 2018 року, головуюча суддя Світлик О.М., -

встановив:

10.07.2017 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області мотивуючи наступним. 04.05.2008 позивач купив у ОСОБА_4 легковий автомобіль марки ЗАЗ Daewoo Т13110 легковий седан-В, 2005 року випуску, зеленого кольору, кузов № НОМЕР_1, д/н НОМЕР_2. Цей факт підтверджується чинним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.05.2010 у справі № 2п-3479/10. Позивачу був переданий автомобіль і документи на нього, однак, він користувався автомобілем на підставі генеральної довіреності до вересня 2009 року, коли вирішив переоформити його на себе.

В органі ДАІ позивачу відмовили в оформленні автомобіля на нього, оскільки володіли відомостями про накладення арешту на автомобіль у виконавчих провадженнях щодо ОСОБА_4 у зв'язку зі стягненням з того боргів. Позивачу не було відомо про боргові зобов'язання ОСОБА_4, оскільки такі виникли після придбання автомобіля у 2008 році. Тим часом, позивач є власником автомобіля, обслуговує його, а арештами у виконавчих провадженнях порушуються його права як власника.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 11, 237, 321, 328, 334, 391 ЦК України, ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», неодноразово уточнивши та збільшивши позовні вимоги, позивач остаточно просив:

зняти арешти та/або заборони на відчуження з автомобіля марки ЗАЗ Daewoo Т13110 легковий седан-В, 2005 року випуску, зеленого кольору, кузов № НОМЕР_1, д/н НОМЕР_2, зареєстрованого за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого 06.02.2008 Ужгородським ВРЕВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області, накладені постановами державного виконавця при примусовому виконанні у межах виконавчих проваджень:

18.08.2008 № 12-1129/08, 20.10.2008 № 12-1129/08, 10.12.2008 № 17-1081, 17.06.2009 № 12-978/09, 09.11.2009 № 12-1540/09, 17.11.2009 № 12-/09, 04.02.2010 № 12-/10, 16.03.2010 № 12-/10, 11.06.2010 № 18-1024, 26.08.2010 № 8-1222/08, 07.04.2011 ВП 25715195, 12.08.2011 ВП 27875021, 06.03.2012 ВП 31581915, 14.05.2012 ВП 31688410, 21.06.2012 ВП 32777789, 13.09.2012 ВП 33786395, 11.10.2012 ВП 33966163, 11.10.2012 ВП 34298569, 19.06.2013 ВП 48385076, 04.12.2015 ВП 49302576, 26.03.2016 ВП 50370678, 21.04.2016 ВП 50639988, 20.12.2016 ВП 52531774, 21.12.2016 ВП 52468983, 21.12.2016 ВП 52616193, 12.09.2017 ВП 54673115, 06.10.2017 ВП 54845242.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.02.2018 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. Посилається на обставини, якими мотивувався позов. Вказує також на набуття ним права власності на автомобіль, обрання належного способу захисту порушеного права власності та на пред'явлення позову до належного відповідача, оскільки саме орган ДВС вчинив дії, якими обмежено право власності позивача. Просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторони, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України в редакції, що була чинною на час звернення позивача до суду, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Аналогічно ці питання регулюються нормами ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції та апеляційного розгляду справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, ст. 42 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 49, 51).

Особа розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист вільно, на власний розсуд; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред'явлення вимог (право на позов), так і право на пред'явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов'язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред'явленим до нього позовом; обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст.ст. 10, 11, 57-60 і ст.ст. 12, 13, 76-81 відповідних редакцій ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст.ст. 15, 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 і ст. 19, ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49-52, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Встановлено, що ОСОБА_4, який відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого Ужгородським ВРЕР УДАІ УМВС України в Закарпатській області 06.02.2008, є власником легкового автомобіля марки ЗАЗ Daewoo Т13110 легковий седан-В, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1, д/н НОМЕР_2, нотаріально посвідченою довіреністю від 21.04.2008 уповноважив ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на строк до 21.04.2033 керувати цим транспортним засобом та розпоряджатися ним від його імені з усіма необхідними правами і повноваженнями та з правом передоручення третім особам (а.с. 10).

Нотаріально посвідченою довіреністю від 04.05.2008 ОСОБА_5, діючи в порядку передоручення від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої 21.04.2008, видав довіреність на ім'я ОСОБА_2, якою останнього було уповноважено на строк до 21.04.2033 керувати цим транспортним засобом та розпоряджатися ним від імені власника з усіма необхідними правами і повноваженнями (а.с. 9).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.05.2010 визнано факт вчинення між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_4 правочину, а саме договору купівлі-продажу автомобіля марки ЗАЗ Daewoo Т13110, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_1, тип ТЗ легковий седан-В, д/н НОМЕР_2 (а.с. 6-7).

Поряд із цим, суд першої інстанції правильно констатував у рішенні, що оформлення переходу права власності на автомобіль, здійснення новим власником права власності на автомобіль, включаючи його експлуатацію, пов'язуються із фактами, оскільки йдеться про договір купівлі-продажу, укладення такого договору встановленим порядком, зняття транспортного засобу з обліку відчужувачем, наступною державною реєстрацією автомобіля. Відповідні вимоги встановленні п.п. 1-3, 6-8, 42, іншими положеннями Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених Постановою КМ України від 07.09.1998 № 1388, та випливають із норм закону, якими регулюються питання набуття права власності, вчинення правочинів і згідно з якими право власності набувається відповідно до закону, а договір може бути укладений у будь-якій формі лише в тому випадку, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом, договір купівлі-продажу автомобіля є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 202, 208, 319, 328, 334, 626-629, 632, 638-640, Глави 54 § 1 ЦК України).

Тим часом, доказів, зокрема, щодо зняття автомобіля ОСОБА_4 з реєстрації та подання ОСОБА_2 документів для його перереєстрації у справі немає. До виконання вимог Правил, необхідних для відчуження транспортного засобу, ОСОБА_4 не мав права його відчужувати, а ОСОБА_2 - придбавати. Рішення суду, яким визнано факт вчинення правочину, може слугувати підставою для виконання процедури щодо оформлення відповідного права, проте саме по собі не звільняє від обов'язку вчинення передбачених законодавством дій, необхідних для оформлення права, реєстрації права або майна тощо, якщо це таким законодавством вимагається, як у випадку з оформленням права власності на автомобіль із можливістю його подальшої експлуатації. Зареєстрованим власником автомобіля марки ЗАЗ Daewoo, д/н НОМЕР_2, продовжує залишатися ОСОБА_4, за ОСОБА_2 автомобіль не реєструвався, право власності на це майно останнім не оформлялося, він продовжував керувати автомобілем на підставі довіреності.

З наявних у справі даних про виконавчі провадження, боржником у яких є ОСОБА_4 (а.с. 11-12, 60-61, 70), випливає, що стягувачами у відповідних виконавчих провадженнях є:

ВП 50639988 від 29.03.2016 - ПАТ «Укрсоцбанк»,

ВП 52531774 від 04.10.2016 - ПАТ КБ «ПриватБанк»,

ВП 52468983 від 04.10.2016 - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,

ВП 52616193 від 11.10.2016 - ПАТ «Правекс Банк»,

ВП 54673115 від 12.09.2017 - Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України,

ВП 54845242 від 06.10.2017 - ПАТ КБ «ПриватБанк»,

ВП 52378922 від 30.09.2016 - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», при цьому, зазначене виконавче провадження не було вказане позивачем у заяві та в доповненнях до неї і не було предметом його вимог.

Щодо зазначених у заяві та доповненнях до неї інших виконавчих проваджень: 18.08.2008 № 12-1129/08; 20.10.2008 № 12-1129/08; 10.12.2008 № 17-1081; 17.06.2009 № 12-978/09; 09.11.2009 № 12-1540/09; 17.11.2009 № 12-/09; 04.02.2010 № 12-/10; 16.03.2010 № 12-/10; 11.06.2010 № 18-1024; 26.08.2010 № 8-1222/08; 07.04.2011 ВП 25715195; 12.08.2011 ВП 27875021; 06.03.2012 ВП 31581915; 14.05.2012 ВП 31688410; 21.06.2012 ВП 32777789; 13.09.2012 ВП 33786395; 11.10.2012 ВП 33966163; 11.10.2012 ВП 34298569; 19.06.2013 ВП 48385076; 04.12.2015 ВП 49302576; 26.03.2016 ВП 50370678 позивач будь-яких належних матеріалів, доказів суду не подавав, позаяк указані в картках арешту транспортного засобу та повідомленнях ТСЦ № 2141 Регіонального сервісного центу МВС України в Закарпатській області вихідні номери документів органу ДВС такими не є (а.с. 13-42).

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання, виконавчий документ видається в інтересах стягувача, на його користь провадиться стягнення з боржника, для забезпечення стягнення держвиконавцем може бути накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (ст. 368 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред'явлення позову, ст. 431 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, ст.ст. 8, 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження»№ 606-XIV, що був чинним до 05.10.2016, ст.ст. 15, 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності з 05.10.2016).

У випадку, якщо на майно боржника накладено арешт, його описано і у зв'язку з цим оголошено заборону на відчуження майна, власник такого майна, який вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, особа, яка має речові права щодо нього, має право застави щодо майна, не позбавлені можливості у подальшому захищати свої законні права та інтереси, для врегулювання відповідних спорів законом установлено інститути визнання права на арештоване майно, виключення його з опису, звільнення з-під арешту (ст. 60 Закону № 606-XIV, ст. 59 Закону № 1404-VIII, який підлягає застосуванню з 05.10.2016, що узгоджується з положеннями, зокрема, ст. 16 ч. 2 п.п. 1, 3, 4, абз. 2, ст. 392 ЦК України).

Пред'явивши позов про зняття арешту та заборони на відчуження з автомобіля, ОСОБА_2 поставив питання про усунення підстав і умов для звернення стягнення на автомобіль марки ЗАЗ Daewoo, д/н НОМЕР_2, унеможливлення і припинення такого стягнення, звільнення цього майна з-під арешту. За правовим змістом пред'явленого позову, ОСОБА_2 поставив питання про позбавлення особи (осіб), на користь якої (яких) був накладений арешт на майно, права на отримання задоволення її (їх) вимог за рахунок зазначеного майна, про унеможливлення реалізації відповідного права, що його стягувач (стягувачі) має (мають) щодо майна боржника. З правової позиції позивача, який по суті виходить із порушення його права власності та необхідності його захисту (ст.ст. 316-319, 321, 328, 334, 386, 391 ЦК України, ст. 56 Закону № 1404-VIII), з наявних матеріалів справи в сукупності випливає, що має місце спір про цивільні права і обов'язки, що виникли з відповідних боргових відносин, рішення (рішень) суду і похідних від них документів, дій тощо.

За змістом вищенаведених та інших норм законодавства щодо захисту порушеного права, особа, яка має право власності на майно, рівно як і особа, яка має право вимоги боргу та стягнення присудженого, а також особа, яка має речове право чи законний цивільний інтерес щодо майна, не може бути протиправно позбавлена відповідного права, її право не може бути протиправно обмежене і ця особа, захищаючи свої законні права та інтереси, не може бути позбавлена права на належний у процесуальному розумінні як позов, так і захист від відповідного позову.

Позов про звільнення майна з-під арешту, про зняття заборони його відчуження безпосередньо стосується цивільних прав і обов'язків боржника та стягувачів у виконавчих провадженнях, в інтересах яких саме і був накладений арешт на майно боржника та було встановлено заборону його відчуження. Відповідно до суті таких правовідносин, відповідачами за позовом власника майна, особи, яка вважає себе власником майна, або особи, яка має відповідне речове право на майно, про звільнення майна з-під арешту, виключення його з опису, є боржник у виконавчому провадженні, оскільки йдеться про законний інтерес щодо арештованого майна у зв'язку із можливістю задоволення за його рахунок майнових вимог, а за відповідних обставин - і спір позивача з боржником, іншими особами щодо прав на арештоване майно, а також стягувач (стягувачі), в інтересах якого (яких) арештовано, описано майно боржника, заборонено його відчуження, на користь якого (яких) здійснюються дії у виконавчому провадженні. У випадку недостатності майна боржника для задоволення вимог всіх стягувачів (якщо таких є кілька) йдеться також про спір між стягувачами щодо прав на одержання задоволення вимог за рахунок одного й того ж майна боржника, про відповідний пріоритет.

Орган ДВС, держвиконавець не є належними відповідачами за таким позовом, правомірність дій держвиконавця може бути перевірена в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України, залежно від конкретних обставин вони можуть бути відповідачами за позовами у спорах про саме їхні майнові чи інші права та обов'язки.

У даній справі питання про зняття арешту з майна та зняття заборони його відчуження належало вирішувати за обов'язкової участі належних відповідачів - боржника та стягувача (стягувачів) у виконавчих провадженнях, позаяк по суті вирішувалося питання щодо унеможливлення реалізації у відповідний спосіб права, яке саме у таких стягувачів існує. Спір стосується цивільних прав, обов'язків, законних інтересів боржника ОСОБА_4, у справі є дані, які вказують на те, що спір може стосуватися цивільних прав, обов'язків, законних інтересів стягувачів ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Правекс Банк» і Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України. Втім, ці особи не брали участі в справі.

Попри вищенаведене позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і пред'явив та підтримував позов лише до органу ДВС за фактичної наявності спору з боржником і стягувачами у виконавчих провадженнях. Особи, цивільних прав і обов'язків яких стосується спір, не були відповідачами за позовом. Суд першої інстанції ці особливості спірних правовідносин врахував і правильно зазначив у рішенні про неналежність органу ДВС як відповідача в справі, про пред'явлення позову до неналежного відповідача, тоді як такий стосується цивільних прав і обов'язків боржника і стягувачів у виконавчих провадженнях, до яких позивач вимог не пред'являв. Пред'явлення позову до неналежного відповідача є безумовною підставою для відмови в ньому безвідносно до того, якими фактичними обставинами та правовими нормами позов обґрунтовувався по суті. Такі обставини виключають можливість задоволення позову, правова позиція позивача, який вважає обраний ним спосіб захисту права вірним, а позов - пред'явленим до належного відповідача, хибна, не враховує вимог закону, дійсних обставин справи і до уваги взята бути не може.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції не спростовує, слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 серпня 2018 року

Судді