Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/7250/14-ц

провадження № 61-1891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «БМ Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року у складі судді: Белоконної І. В., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у складі суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк», банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що 03 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 24/8/030908 на суму 250687 швейцарських франків із відсотковою ставкою 8,99% річних строком до 01 вересня 2028 року. Через неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань утворилась кредитна заборгованість.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором №24/8/030908 від 03 вересня 2008 року у розмірі 235641,80 швейцарський франків, з них: 204466,02 швейцарських франків - сума заборгованості по кредиту; 26806,57 швейцарських франків - сума заборгованості по процентах; 4369,21 швейцарських франків, що в еквіваленті до національної валюти за курсом НБУ становить 57110,85 грн - сума заборгованості по пені.

Справа розглядалась неодноразово.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 235 641,80 швейцарських франків, що еквівалентно 3 080 123,21 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року заочне рішення Оболонського районного суду від 25 вересня 2014 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року у розмірі 235641,80 швейцарських франків, з них: сума заборгованості по кредиту - 204466,02 швейцарських франків; сума заборгованості по процентах - 26806,57 швейцарських франків; сума заборгованості по пені - 4369,21 швейцарських франків, що в еквіваленті до національної валюти за курсом НБУ становить 57110,85 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» суму сплаченого судового збору у розмірі 3654 грн.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, визначені кредитним договором, укладеними між сторонами, щодо вчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача.

При цьому апеляційний суд вказав, що на підтвердження факту, що цивільно-правові відносини, які виникли між банком та ОСОБА_1, щодо отримання кредитних коштів ґрунтуються на умовах кредитного договору № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року, вказують також зібрані по справі докази, а саме: боржник конклюдентними діями, шляхом часткової оплати заборгованості за кредитним договором № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року визнав укладення саме цього договору. Факт виконання умов кредитного договору № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року підтверджується виписками з особового рахунку боржника за кредитним договором № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року. З метою забезпечення належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором № 24/8/030908 від 03.09.2008 боржник передав в іпотеку банку нерухоме майно за договорами іпотеки № 24/8/030908/1 та № 24/8/030908/2, а в подальшому боржник укладав з банком додаткові договори щодо внесення змін до кредитного договору № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року та договорів іпотеки № 24/8/030908/1 та № 24/8/030908/2. Боржник підтвердив дійсність набутих ним обов'язків за договором № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року перед банком шляхом ведення з банком переговорів на щодо врегулювання наявної кредитної заборгованості за № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 надіслав касаційну скаргу в якій просить оскаржені рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, при цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: видача готівки відбулась за іншим кредитним договором; не отримавши кошти за кредитним договором не виникає обов'язку щодо його оплати; у банку був відсутній дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями; факт підписання договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути кошти.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 03 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 24/8/030908, який складається із 2 частин, на суму 250687 швейцарських франків, із відсотковою ставкою 8,99% з терміном до 01 вересня 2028 року.

03 вересня 2008 року між банком та відповідачем було укладено два договори іпотеки № 74/8/030908/1 та № 24/8/030908/2, зі змінами та доповненнями до них, згідно яких відповідач передав в іпотеку банку об'єкти нерухомого майна для забезпечення саме кредитного договору № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року.

Суди встановили, що 26 листопада 2009 року відповідач звернувся до банку із заявою про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року, де просив банк зменшити суму щомісячного платежу на 50% до 1400,00 швейцарських франків строком на 6 (шість) місяців. Банк погодився реструктуризувати наявну у Відповідача кредитну заборгованість, у зв'язку з чим 22 січня 2010 року між сторонами було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року, де було погоджено зменшення щомісячного платежу до 1400,00 швейцарських франків строком на 6 (шість) місяців, а також передбачено менший розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, на цей період.

Суди встановили, що боржник отримав, а банк надав кредитні кошти в порядку і на умовах передбачених кредитним договором № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року, в сумі 250 687,00 швейцарських франків та з позикового рахунку № 59 відкритого для видачі коштів саме по кредитному договору №24/8/030908 від 03 вересня 2008 року.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Суди встановили, що відповідачем не доведено, що він отримав у банку кредит два рази на одну і ту ж суму (250687,00 швейцарських франків) з одного і того ж позикового рахунку за двома різними кредитними договорами. А це в свою чергу свідчить, що грошові кошти в сумі 250 687,00 швейцарських франків відповідач отримував на підставі тільки одного кредитного договору. Інших кредитних договорів на суму 250687,00 швейцарських франків виданих з позикового рахунку № 59 між банком та боржником не укладалось.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань щодо погашення кредиту, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 лютого 2017 року було зупинене виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржене рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, колегія суддів поновлює виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат