ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 183/8031/16-ц

провадження № 61-5363св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Відділ державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Красвітної Т. П., Посунся Н. Є., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 183/2164/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

8 квітня 2015 року під час розгляду справи позивачем подано заяву про забезпечення позову в межах суми позову 235 060,33 грн шляхом накладення арешту на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,10 га, які є власністю ОСОБА_5

9 квітня 2015 року в межах цивільної справи № 183/2164/15 постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на вказане майно із зазначенням у резолютивній частині ухвали суду про те, що на підставі частини дев'ятої статті 153 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення цієї ухвали судом, вона виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Копію ухвали про накладення арешту направлено до виконавчої служби 10 квітня 2015 року для негайного виконання, проте державний виконавець відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції ПогорілийP.C. виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження тільки 15 квітня 2015 року з посиланням на Інструкцію про проведення виконавчих дій від 1999 року, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5.

Неправомірні дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області призвели до порушення встановлених законом строків щодо накладення арешту на майно, що в свою чергу призвело до відмови у державній реєстрації арешту, та у подальшому - до невиконання ОСОБА_5 рішення суду, яким задоволено позовні вимоги позивача.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 травня 2015 року в межах цивільної справи № 183/2164/15 (за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину) скаргу на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровській області задоволено та визнано такі дії неправомірними.

Посилаючись на норми статей 16, 22, 1166, 1172, 1195 ЦК України, статтю 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача 235 060,33 грн на відшкодування майнової шкоди та на підставі статей 23, 1173, 1174 ЦК України - 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року, постановленим у складі судді Парфьонова Д. О., позов задоволено частково.

Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 700 грн.

У інші частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню на підставі статті 56 Конституції України, статей 23, 1167, 1173 ЦК України та статті 11 Закону України № 202/98-ВР«Про виконавче провадження», оскільки ухвалою суду встановлено протиправність дій державного виконавця. Суд вважав розмір заявленої позивачем до стягнення суми моральної шкоди явно завищеним. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення майнової шкоди, суд зазначив, що сума боргу, нестягненого у порядку виконавчого провадження, не може вважатися збитками в розумінні статті 22 ЦК України. Позивачем не доведено, які саме втрати від знищення або пошкодження речі він зазнав, які доходи не одержав.

Додатковим рішенням цього ж суду від 5 серпня 2016 року стягнено з Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровській області на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову; додаткове рішення цього суду від 5 серпня 2016 року скасовано.

Апеляційний суд, погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди, зазначив, щоза шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, несе відповідальність держава, а до участі у даній справі орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах, залучено в якості третьої особи, а не відповідачем, тому у задоволенні позовних вимог відмовив саме з підстав незалучення відповідного органу в якості відповідача.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, за змістом якої просив змінити рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні з нього судового збору, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 9 квітня 2015 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області постановлено ухвалу про забезпечення позову у справі № 183/2164/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у відповідності до якої в межах цивільної справи накладено арешт на 1/2 частку домоволодіння, яка належить ОСОБА_5, в межах суми позову 235 060,33 грн. У резолютивній частині ухвали суду від 9 квітня 2015 року зазначено, що на підставі частини 9 статті 153 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали судом першої інстанції, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала отримана Відділом державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області 10 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року виконана державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Погорілим P. C.

15 квітня 2015 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з тих підстав, що право власності на 1/2 частку житлового будинку, на яку накладено арешт, належить іншій особі на підставі договору дарування, укладеного 10 квітня 2015 року о 15:26 год, між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 травня 2015 року у справі №183/2164/15, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровській області від 7 вересня 2015 року, скаргу ОСОБА_4 задоволено і визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Погорілого P.C. щодо порушення строків винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 квітня 2015 року.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року, що набрало законної сили 9 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину задоволено, присуджено до стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму авансу у розмірі 235 060,33 грн і судовий збір в розмірі 2 350,60 грн.

На виконання рішення суду видано виконавчій лист та 9 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження, 17 грудня 2015 року та 22 січня 2016 року встановлена наявність нерухомого майна, належного ОСОБА_5, і отримання боржником пенсії по інвалідності.

16 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження.

22 січня 2016 року державним виконавцем складено акт опису і арешту майна боржника, отримано пояснення боржника з приводу відсутності технічної документації.

3 лютого 2016 року на адресу стягувача державним виконавцем в порядку статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» направлено лист про надання згоди щодо авансування витрат на проведення виконавчих дій з приводу майна, що підлягає реалізації.

4 лютого 2016 року державним виконавцем отримано заяву ОСОБА_4 про відмову від авансування витрат у зв`язку з відсутністю коштів та закриття виконавчого провадження № 49571684.

Відповідно до положень статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування відповідно до вимог статті 22 ЦК України.

Положеннями частини другої статті 22 ЦК України роз`яснено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У даній справі сума боргу, що не була стягнена державним виконавцем у порядку виконавчого провадження, не може вважатися збитками в розумінні статті 22 ЦК України, адже позивач заявив про відмову від авансування витрат в зв`язку з відсутністю коштів та закриття виконавчого провадження, тобто позивачем не доведено, які саме втрати від знищення або пошкодження речі він зазнав, які доходи не одержав, а тому вимоги щодо стягнення майнової шкоди задоволенню не підлягають.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.

Крім того, за змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

ОСОБА_4 обґрунтовував позовні вимоги неправомірними діями державного виконавця, що спричинили тривале невиконання судового рішення та завдавали йому душевні страждання, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».

Разом з тим, згідно пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень здійснює Казначейство.

Ураховуючи те, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України, то вирішення позову про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів виконавчої влади, шляхом стягнення коштів із Державного бюджету України без залучення цієї особи до участі у справі в якості відповідача, є помилковим.

Оскільки ОСОБА_4 у позовній заяві Державну казначейську службу зазначив як третю особу, апеляційний суд правомірно у задоволенні позову в цій частині відмовив.

Доводи касаційної скарги про зміну рішення апеляційного суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат є безпідставними, оскільки апеляційний суд питання щодо такого розподілу не вирішував.

Отже, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик