Справа № 487/3946/17
Провадження № 2-о/487/5/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

21.08.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Павлової Ж.П.,

за участю секретаря судового засідання Ігнатьєва А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

28.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У своєму позові позивач зазначив, що з жовтня 1991 року він проживав та мав спільне господарство та спільний бюджет з ОСОБА_3 та вони мешкали у квартирі АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власноті. Під час спільного проживання у них народилася донька, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, в свідоцтві про народження якої відповідно до ст.135 СК України в графі «батько» зазначено прізвище його дружини ОСОБА_3, а ім'я по-батькові вказане його - ОСОБА_4. Свої відносини вони не реєстрували, оскільки намагалися вирішити житлове питання, так як ОСОБА_3 тривалий час перебувала в черзі на отримання житла. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 померла.

Посилаючись на те, що встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ним, ОСОБА_1, з жовтня 1991 року по лютий 2006 року йому необхідно для захисту своїх прав на спадщину, просив задовольнити його позов.

В судове засідання позивач не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явилася, про день розгляду справи була повідомлена належним чином.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи №382/2006 відносно ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що з жовтня 1991 року позивач ОСОБА_1 проживав та мав спільне господарство та спільний бюджет з ОСОБА_3. Під час спільного проживання у них народилася дитина, донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як встановлено рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 05.03.2009 року, ОСОБА_1 був власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_2 співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_2.

25.05.2000 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 домовились з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про обмін двохкімнатних квартир на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3. Проте, цей обмін було оформлено шляхом укладення ОСОБА_1 Договору дарування належної йому квартири ОСОБА_5 та договору міни, укладеному між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і ОСОБА_7 з доплатою ОСОБА_8 за такий обмін суми, еквівалентної 1000 доларів США.

Після проведеного обміну квартири позивач разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вселились в квартиру АДРЕСА_4, зареєструвався в ній та проживав там.

Також у судовому засіданні встановлено, що в подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2004 року, де разом з ОСОБА_1 також стали проживати однією сім'єю та вести спільне господарство.

Відповідно до свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, померла ОСОБА_3.

Після смерті ОСОБА_3, позивач звернувся до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з метою оформлення спадкових прав.

Але, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.01.2017 року, державний нотаріус Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, відмовила позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року, оскільки у останнього відсутні документи, які підтверджують родинні стосунки зі спадкодавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначено таку обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка.

Згідно вимог ч. 4 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім'ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов'язкової ознаки сім'ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім'я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що й є ознаками сім'ї. Відповідно до Хартії прав сім'ї, сім'я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи Кичана зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім'ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім'єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України.

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України (ч.2 ст. 74 СК України). Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України регулюється право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. З аналізу цієї статті випливає, що майно, набуте жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до роз'яснень, викладених в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» , вбачається, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК ( 1618-15 )) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК ( 1618-15 ).

Аналізуючи докази в їх сукупності, надані позивачем ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів, та встановлені в ході розгляду справи обставини, суд вважає безспірним факт проживання однією сім`єю останнього з померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 з жовтня 1991 року по лютий 2006 рік.

А тому, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 18, 259, 263-265, 280, 281, 284 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, з жовтня 1991 року по лютий 2006 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: Ж.П.Павлова