АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника прокуратури Стретович М.О.,

представника КМР ПанасюкЮ.О.,

представника відповідача

ОК «Служба гідротехнічних споруд

кар'єру № 7 з розробки Бортницького

родовища пісків» БуртовогоМ.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом Київської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Обслуговуючого кооперативу «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків», ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Демяненко ТетянаМиколаївна про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року Київська місцева прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулась до суду з позовом до ОК «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків», ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус КМНО Демяненко Т.М. про визнання недійсним договору іпотеки земельної ділянки від 15.12.2016, укладеного між ОК «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків» та ОСОБА_6 (а.с.1-6).

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000185 за ч. 1 ст. 358 КК України, київською місцевою прокуратурою № 2 встановлено факт незаконної передачі в іпотеку комунального майна - земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована на території АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2017 встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, 18.04.2014 ОСОБА_8 набув право власності на вказану земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У матеріалах реєстраційної справа об'єкту нерухомості - зазначеної земельної ділянки, наявна копія рішення Київської міської ради від 17.09.2009 № 272/2341, за яким земельну ділянку передано ОСОБА_8 Вказана копія рішення органу місцевого самоврядування стала підставою для реєстрації ОСОБА_8 права власності на земельну ділянку.

У подальшому ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО, продав земельну ділянку ОСОБА_9, яка в свою чергу 22.09.2016 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Демяненко Т.М., продала її ОК «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків».

Однак, Київська міська рада вважає, що за її поданням рішень про передачу у приватну власність вказаної земельної ділянки громадянам, не приймалось, документи, що посвідчують право власності в Департаменті земельних ресурсів Київської міської ради не зареєстровані.

Проведеним оглядом земельної ділянки встановлено, що вона огороджена парканом зі сторони АДРЕСА_2, межує з водним об'єктом, вкрита кущами та поодинокими деревами.

З листа Київської міської ради вбачається, що на пленарних засіданням ради рішень щодо виділення ОСОБА_8 земельної ділянки, площею 0,1 га, розташованої на території АДРЕСА_1, не приймалось.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 25.09.2017 щодо вказаної земельної ділянки, у забезпечення виконання договору позики грошових коштів укладено договір іпотеки, посвідчений 15.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Демяненко Т.М., іпотекодержателем за яким є ОСОБА_6, а іпотекодавцем ОК «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків».

Зазначений договір іпотеки, на думку позивача, укладено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, він має бути визнаний недійсним, у зв'язку з її незаконним вибуттям з володіння територіальної громади (а.с.1-6).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.04.2015 у задоволенні позову відмовлено (а.с.138-142).

В апеляційній скарзі Заступник прокурора міста Києва, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд не вірно оцінив наявні у справі докази, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, адже наявні у справі докази свідчать про те, що земельна КМР не приймались рішення щодо передачу земельної ділянки у приватну власність первинного набувача, а відтак і подальше набуття земельної ділянки у власність іншими особам та, відповідно передача її в іпотеку, є незаконними (а.с.152-158).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.08.2018 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву (Т.2, а.с.118,119).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.08.2018 призначено справу до апеляційного розгляду (а.с. 123).

В судовому засіданні представники прокуратури та КМР підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином за відомими суду адресами, про причини неявки суд не повідомили, а тому судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність належних правових підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності первинного набувача земельної ділянки в судовому порядку не оспорюється, а відтак відсутні належні правові підстави для висновку про те, що земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади поза її волею та, як наслідок, немає правових підстав для визнання недійсним іпотечного договору, укладеного новим власником земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції вважає ухвалене судом рішення законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.04.2014, власником земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_10 (а.с.8).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2017 вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності, яке зареєстровано 18.04.2014 ОСОБА_8 набув право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована на території АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.9-14).

У подальшому ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2014, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мазуром Р.Л., продав земельну ділянку ОСОБА_9 (а.с.41-44), яка в свою чергу 22.09.2016 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ДемяненкоТ.М., продала земельну ділянку ОК «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків» (а.с.9-14).

Право власності ОК «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків» на спірну земельну ділянку зареєстроване у встановленому законом порядку.

15.12.2016 ОК «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків» (іпотекодавець) укладено договір іпотеки з ОСОБА_6 (іпотеко держатель), за яким земельна ділянка передана в іпотеку з метою забезпечення належного виконання грошових зобов'язань (а.с.45-52).

Заявляючи вимоги даного позову прокуратура та КМР вважали достатніми доказами незаконності надання земельної ділянки у власність первинному власнику те, що згідно інформації викладеної у листі КМР, остання не приймала рішення про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність фізичній особі, а відтак і подальше набуття земельної ділянки у власність іншими особами і передання її в іпотеку є незаконним.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (стаття 2 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 328 ЦК України закріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності позивача на нерухоме майно було належним чином зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про що свідчить витяг з реєстру.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів не правомірного набуття земельної ділянки первинним власником згідно закону, а також незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормами статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Слід зазначити, що в момент укладення договору іпотеки, нотаріусом належним чином перевірено та встановлено правомочність іпотекодавця на передачу земельної ділянки в іпотеку, відсутність будь-яких заборон чи судових спорів щодо земельної ділянки тощо (п.1.5 та розділ 2 договору іпотеки).

Крім цього, позивачем також не додано будь-яких доказів визнання недійсним договору купівлі-продажу на підставі якого відповідачем набуто земельну у власність, що свідчить про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між відповідачем та ОСОБА_9 відповідає всім ознакам дійсності і, відповідно, відповідач як власник мав законне право розпорядження своєю власністю, зокрема й укладення договору іпотеки.

Згідно із частиною 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання (п.1.1 договору іпотеки); 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення (п.1.3 договору іпотеки); 4) посилання на видачу заставної або її відсутність (п.1.2 договору іпотеки).

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Підстави для визнання недійсним договору іпотеки, визначені спеціальним Законом, позивачем не заявлені.

З вищенаведеного вбачається, що заявлені позовні вимоги, як і доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а відтак суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, цілком правомірно відмовив у задоволенні позову з огляду на його недоведеність (недоведеність порушень прав позивача оспорюваним договором).

Доводи ж апеляційної скарги про безпідставність посилання суду першої інстанції на рішення Господарського суду м. Києва від 09.11.2017, також не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 відмовлено у задоволенні позову Київської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Обслуговуючого кооперативу «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків», треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_9 про витребування земельної ділянки, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Києва (а.с.125-127).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 залишено без змін (а.с.128-132).

Оскаржуване у даній справі судове рішення ухвалено судом 03.04.2018, тобто на час його ухвалення рішення Господарського суду м. Києва набрало законної сили, а тому у суду першої інстанції, на час ухвалення рішення, були належні законні підстави для прийняття його до уваги.

Разом з цим, під час апеляційного розгляду справи стало відомо, що Постановою Верховного Суду від 02.05.2018 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2018, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Однак дана обставина також не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зібрані у даній справі докази дозволили як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними і необґрунтованими, не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції та, як наслідок, на законність ухваленого судового рішення.

З вищенаведеного вбачається, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають (стаття 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом Київської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Обслуговуючого кооперативу «Служба гідротехнічних споруд кар'єру № 7 з розробки Бортницького родовища пісків», ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Демяненко Тетяна Миколаївна про визнання недійсним договору іпотеки - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текс постанови складений 06 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва