ПОСТАНОВА

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Кропивницький

справа № 396/409/18

провадження № 22-ц/4809/61/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Карпенка О.Л., Кіселика С.А.,

секретар судового засідання Савченко Н.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідачі - Державна казначейська служба України, Прокуратура Кіровоградської області, Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Прокуратури Кіровоградської області та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2018 року у складі судді Шепетько В.І. за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник адвокат ОСОБА_2, до Державної казначейської служби України, Прокуратури Кіровоградської області, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

УСТАНОВИВ:

У березні 2018 року адвокат ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_1, звернувся до суд з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Кіровоградської області, Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про стягнення з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 500 000 грн. та в рахунок повернення сплачених сум за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні 26 000 грн.

Позов мотивовано тим, що ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2015 року провадження №11-кп/781/556/15, категорія ч.3 ст.309 КК України, вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19.03.2014 року відносно ОСОБА_1 скасовано, як незаконний, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за №0000088 закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.

Назване кримінальне провадження було розпочато 08 лютого 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України. В межах кримінального провадження в домоволодінні ОСОБА_1 08.02.14 року слідчим Новоукраїнського РВ УМВС України було проведено обшук, після якого о 19.10 год. 14.02.14 року ОСОБА_1 був затриманий в порядку ст.208- 213 КПК України.16.02.14 року відносно ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

06 травня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з-під варти, йому обрано запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 121 800 грн.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 процесуально тривало з 08.02.14 року по 11.06.2015 року. В умовах ізоляції від суспільства під час затримання та тримання під вартою ОСОБА_1 знаходився в період з 14.02.14 року по 06.05.14 року. Під час дії запобіжного заходу - у вигляді застави на обвинуваченого ОСОБА_1 були покладені обов'язки не виїзжати за межі с. Рівне Новоукраїнського району у період з 06.05.14 року по 11.06.2015 року.

19 березня 2014 року Новоукраїнським районним судом ОСОБА_1 був незаконно засуджений до 6 років позбавлення волі і незаконно визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.

Незаконність дій органів досудового слідства, відносно ОСОБА_1 виразилась в протиправному затриманні, проведенні обшуку, вчиненні дій по виконанню гласних і негласних слідчо-розшукових дій, протиправному оголошенні бездоказової і необґрунтованої підозри у вчиненні злочину, протиправному кримінальному переслідуванні особи, незаконному потуранню та обмеженні прав та свобод громадянина України передбачених основним законом.

Незаконність дій і рішень органу досудового розслідування під час досудового слідства схвалювалась, погоджувалась і затверджувалась наглядовою інстанцією в особі прокуратури Новоукраїнського району та прокуратури Кіровоградської області та слідчого судці Новоукраїнського районного суду.

В подальшому, діючи явно неправосудно і незаконно, не маючи в своєму розпорядженні жодного допустимого і належного доказу вини ОСОБА_1, діючи з обвинувальним нахилом, колегія суддів Новоукраїнського районного суду, без ознак судової помилки, винесла незаконний вирок стосовно ОСОБА_1 та незаконно постановила обвинувальний вирок відносно останнього, неправосудно визнавши його винним у вчиненні кримінального злочину та незаконно призначивши реальне покарання у вигляді шести років позбавлення волі.

Внаслідок незаконних дій органу досудового слідства Новоукраїнського РВ УМВС України, органу прокуратури Новоукраїнського району Кіровоградської області та Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області у ОСОБА_1 виникло беззаперечне право на відшкодування завданої шкоди.

В період перебування під слідством і судом ОСОБА_1 зазнав значних психо-емоційних страждань, оскільки незаконно був ізольований від суспільства і незаконно був позбавлений волі. Крім цього, в період незаконного кримінального переслідування останній не мав можливості повноцінно розпоряджатися всіма своїми конституційними правами, в тому числі правом на вільне пересування, можливості повноцінно забезпечувати себе та свою сім'ю. Моральні страждання також виразились в тому, що в населеному пункті с. Рівне Новоукраїнського району різко і негативно змінилось ставлення загалу до особи ОСОБА_1, його гідність честь громадянина та ділова репутація була попрана. До відома територіальної громади органами міліції та місцевої прокуратури було доведено інформацію про те, що ОСОБА_1 є злочинцем. Всі намагання довести свою невинуватість в інкримінованому злочину, незважаючи на пряму дію норм ст.62 Конституції України були нівельовані і не прийняті до уваги правоохоронними органами Новоукраїнського району Кіровоградської області. З початку досудового розслідування позивач категорично заперечував факт вчинення ним кримінального правопорушення, однак його доводи не приймалися до уваги. Право на справедливий суд у ОСОБА_1 було відібране вищезазначеною колегією суддів Новоукраїнського районного суду. Зневіра у правосуддя та можливість верховенства права над обвинувальним і неправосудним ухилом суду у ОСОБА_1 тривало значний проміжок часу до моменту винесення остаточного вердикту у названому кримінальному провадженні апеляційним судом Кіровоградської області.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що його незаконним кримінальним переслідуванням спричинено моральну (немайнову) шкоду, яка має бути відшкодована в порядку, визначеному законом, у грошовому виразі.

Позивач, з врахуванням тривалості перебування під слідством і судом (16 місяців і 27 днів з яких 2 місяці і 23 дня в умовах тримання під вартою), вимушених змін у житті у зв'язку з кримінальним провадженням щодо нього та обранням запобіжного заходу, який обмежував його право на вільне пересування, та інші негативні наслідки незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, просив стягнути на його користь 500 000 грн., без цілі збагачення, у рахунок справедливого відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яку він оцінює виходячи із середньої величини компенсації моральної шкоди, що стягується Європейським судом з прав людини за порушення прав людини в категорії справ про відшкодування моральної шкоди (2 000 Євро - 21 000 Євро).

На стадії досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_1 надавалась правова допомога адвоката ОСОБА_2, вартість якої склала 26 000 грн.

Сторони позивача вважала, що моральна шкода та витрати понесені на оплату правової допомоги адвоката - захисника підлягають стягненню із Державного бюджету України шляхом списання з відповідного єдиного казначейського рахунку, тобто списання Казначейством України із державного бюджету, як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, а не шляхом стягнення коштів із Державної казначейської служби України як юридичної особи публічного права.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 150 000 грн. та в рахунок повернення сплачених сум за надання правничої допомоги в кримінальному провадженні 26 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був безпідставно засуджений, у зв'язку з кримінальним переслідуванням, деякий час перебував під вартою, був обмежений у свободі пересування та у здійсненні інших конституційних прав. Внаслідок незаконного засудження, доведеного ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 переніс моральні страждання, адже будучи невинуватим змушений був перебувати під вартою, зазнавати інших обмежень, відчувати власну неспроможність протягом тривалого часу довести свою правоту, внаслідок чого дійсно зазнав моральної шкоди, так як внаслідок незаконного кримінального переслідування і подальшого незаконного засудження наявність такої моральної шкоди презюмується.

Через незгоду із вказаним рішенням суду Прокуратурою Кіровоградської області подано апеляційну скаргу, в якій, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставиться питання про зміну рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди коштів в сумі 150 000 грн., зі зменшенням розміру відшкодування моральної шкоди до 25 440 грн., та скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення сплачених сум за надання правничої допомоги в кримінальному провадженні 26 000 грн. і закриття в цій частині провадження у справі.

Зазначено, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

ОСОБА_1 притягувався до кримінальної відповідальності по кримінальному провадженню №0000088, 14.02.2014 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Вироком Новоукраїнського районного суду від 19.03.2015 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2015 вирок Новоукраїнського районного суду від 19.03.2015 щодо ОСОБА_1 скасовано. Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.10.1999 № 9-рп/99 у справі №1-15/99 встановлено, що притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред'явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період з 14.02.2014 до 11.06.2015, а всього 15 місяців 27 днів.

Вказує, що погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт закриття кримінального провадження за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості у вчиненні кримінального правопорушення надає право ОСОБА_1 ставити питання про відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог Закону.

Проте, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом не враховано приписи ст. 13 Закону, відповідно до якої питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Також не застосовано судом п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 № 1774-УІІІ, відповідно до якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1 600 грн.

У даному випадку, зміни до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на цей час законодавцем не внесено, тому при визначенні розміру моральної шкоди слід керуватися Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 року, який набрав чинності 01.01.2017 року.

Прокуратура вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачу у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності може бути не менше 25 440 грн. (15 місяців 27 днів х 1 600 грн. = 25 440 грн.).

Сам по собі факт закриття кримінального провадження надає позивачу право на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог Закону у мінімально визначеному розмірі (25 440 грн.), а не у заявленому позивачем до відшкодування у розмірі 500 000 грн.

Відзначає, що позивач не надав жодних доказів порушення життєвих зв'язків, не навів достатніх доводів та підстав, з яких він виходив, визначаючи заявлений до відшкодування розмір шкоди, та не довів причинний зв'язок між діями працівників прокуратури та погіршенням його морального становища.

При визначенні розміру відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 150 000 грн. суд першої інстанції не навів відповідних розрахунків та не зазначив докази, якими це підтверджується.

На думку прокуратури оскаржене судове рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав.

Зазначено, що відповідно до пункту 4 ст. 3 зазначеного Закону, який є нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, поряд зі ст. 1176 ЦК України, громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

Частинами першою та другою ст. 12 зазначеного Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

У даному випадку питання визначення розміру матеріальної шкоди, зазначеної, зокрема, в пункті 4 статті 3 цього Закону, належить до компетенції суду першої інстанції, що розглядав кримінальне провадження.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині має бути закрито.

Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області також подало апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Зазначає, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

В порушення ст. 265 ЦПК України, суд в мотивувальній частині рішення не надав оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи щодо відсутності підстав для задоволення позову, норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх не застосування. Суд в рішенні обмежився лише зазначенням повних текстів позовної заяви та відзивів відповідачів.

Вказує, що безумовною підставою для відшкодування шкоди є наявність рішення суду, в якому встановлено незаконність (протиправність) дій посадових осіб. Позивач посилається на протиправні дії органу досудового розслідування, однак доказів, визнання протиправності дій чи бездіяльності слідчого, оперативних працівників, не надає. Отже, приходимо до висновку, що позивач не оскаржував дії та бездіяльність органу досудового слідства.

Стверджує, що з позову та доданих до нього документів не зрозуміло, які саме психоемоційні страждання зазнав ОСОБА_1, які наслідки вони мали для нього, яке було ставлення мешканців села до нього до кримінального переслідування і після, якою людиною він був і який мав авторитет. Відсутні докази того, що до відома територіальної громади, органами міліції та місцевої прокуратури було доведено інформацію про те, що ОСОБА_1 є злочинцем, це лише слова. Твердження представника, що ОСОБА_1, з початку досудового розслідування заперечував факт вчинення ним кримінального правопорушення не є правдою, так як в ухвалі Апеляційного суду Кіровоградської області зазначено, що ОСОБА_1 спочатку не визнавав себе винним, а згодом визнав частково, пояснив, що з 2013 року йому було відомо, про те, що його мати ОСОБА_4 вирощує коноплю і т.д.

Тобто, суд першої інстанції прийняв рішення яке базується лише на припущеннях, без дослідження доказів, які б вказували на те, в чому саме полягає спричинена моральна шкода, на наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана /органи досудового слідства/, (наприклад медичні картки, епікризи, аналізи, психіатричні експертизи, звернення і рекомендації лікарів та інше) і вини останнього в її заподіяні.

На думку Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області суд першої інстанції обмежився дослідженням лише вироку Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року, не заслухав позивача на предмет порушення його ритму життя, планів, в чому ж саме ці порушення виразилися, яка саме інформація вплинула на його репутацію, в чому саме погіршився стан здоров'я. Було порушено право ГУНП в Кіровоградській області ставити питання позивачу в судовому засіданні, надавати свої доводи та міркування щодо питань, які виникали б під час його допиту.

Також, суд першої не врахував того, що витрати понесені у зв'язку з наданням юридичної допомоги у порядку кримінального судочинства, не є шкодою у розумінні статті 1176 ЦК України та не можуть бути стягнуті за позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України справа підлягає закриттю.

Представники Державної казначейської служби України і Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області в засідання апеляційного суду не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення прокурора Володіної А.Г., яка частково підтримала доводи апеляційної скарги, представника позивача - адвоката ОСОБА_2, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Відповідно до положень частин 4 та 5 статті 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19.03.2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років (а.с.20-29).

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2015 року вирок Новоукраїнського районного суду від 19.03.2015 року скасовано (а.с.30-43), кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1 та 5 статті 3 цього Закону, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 цього Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11,12 Положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених ЗУ «Про оперативно розшукну діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках 1) постановления виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Згідно ч. 4 ст. 4 вказаного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом п.17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства України.

Згідно приписів ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», постанови ПВСУ від 31.05.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Верховний Суд України виклав правову позицію, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (справа № 6-2203цс 15).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглядаючи аналогічні справи, звертав увагу на те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. При цьому, розмір у відшкодування моральної шкоди не має бути більшим, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення.

Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Частиною 1 ст.25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Також, згідно з підпунктом 5 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затверджене Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Також ЄСПЛ дійшов висновку, що навіть, нетривале незаконне позбавлення волі спричиняє особі моральні страждання, які в подальшому повинні бути їй відшкодовані (компенсовані): Ярвінен проти Фінляндії, JARVINEN v. FINLAND ( 30408/96); Новотка проти Словакії, NOVOTKA v. SLOVAKIA (47244/99).

Судом установлено, що 08.02.2014 року відносно ОСОБА_1, порушено кримінальну справу по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України. Кримінальна справа неодноразово розглядалась судами. На час досудового розслідування та розгляду справи судом було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Згідно вироку Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.309 КК України та призначено йому покарання за ч.3 ст.309 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року вирок Новоукраїнського районного суду скасовано, як незаконний, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.309 КК України (а.с.20-43).

На час досудового розслідування та розгляду судами кримінальної справи, ОСОБА_1, перебував під слідством та судом з 14.02.2014 по 06.05.2014 року, під час дії запобіжного заходу «застава» на обвинуваченого ОСОБА_1 були покладені обов'язки не виїзду за межі місця проживання в період з 06.05.2014 року по 11.06.2015 року, у відповідності до матеріалів кримінального провадження.

За час досудового розслідування та розгляду справи судом, ОСОБА_1 14.02.2014 року було укладено договір про надання правової допомоги із адвокатом ОСОБА_2 (а.с.9).

14.02.2014 року підзахисним ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 14.02.2014 року з захисником ОСОБА_2 про визначення суми гонорару адвоката (а.с.10).

На виконання угоди адвокату було сплачено 36 000 грн., згідно розрахунків витрат по наданню правової допомоги (а.с.15-16), що підтверджено розрахунковими квитанціями (а.с.17) та актом прийому - передачі виконаних робіт по наданню правничої допомоги від 12.06.2015 року та 21.03.2018 року (а.с.18-19).

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, суд на виконання вищевказаних вимог закону правильно застосував норми законодавства, встановив розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом та визначив розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав ОСОБА_1, характеру немайнових втрат, вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, періоду перебування позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, арешту, накладеного на його майно, суд, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

При цьому необґрунтованими є твердження осіб, які подали апеляційну скаргу, що судом першої інстанції не було враховано вимоги Закону щодо ступеня глибини, характеру та тривалості душевних страждань та нервових переживань, оскільки судом були враховані вказані заявником обставини та з урахуванням тривалості перебування позивача під слідством і судом, в тому числі із запобіжним заходом, пов'язаним із позбавленням волі, у вигляді тримання під вартою, збільшено розмір відшкодування моральної шкоди з визначеного законом мінімального розміру до 150 000 грн.

Суд першої інстанції, зваживши глибину і тривалість моральних страждань позивача, вплив незаконного кримінального переслідування на його життя, з урахуванням розумності та справедливості, дійшов правомірного висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, та стягнув на користь позивача 150 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, та 26 000 грн. - витрат на правничу допомогу.

Однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб'єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Зважаючи на вказане, в апеляційних скаргах помилковими є доводи, що визначення розміру суми, сплаченої громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні, не віднесено до компетенції суду.

Підстав для висновків, що суд першої інстанції порушив правила предметної юрисдикції колегія суддів не вбачає.

Апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області також містить доводи щодо неправильності вирішення судом питання про відшкодування моральної шкоди, з посиланням на недоведеність позивачем наявності вини органів досудового слідства (їх посадових осіб). Колегія судів відхиляє зазначені доводи, оскільки відповідно до положень статті 1176 ЦК України завдана такими діями шкода відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових чи службових осіб органу, який здійснює досудове розслідування.

Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, які знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є такими, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарги без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання скарг покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Прокуратури Кіровоградської області та Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Карпенко

С.А. Кіселик