Справа № 758/7837/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі судового засідання Артюшенко К.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: Центр надання адміністративних послуг Подільського району м.Києва, Відділ з питань реєстрації Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в червні 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2015 року, виданого Державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3-285. Зазначає, що вищевказана квартира дісталась їй у спадок після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 однак понад десять років тому виїхав за кордон та на даний час проживає в Сполучених Штатах Америки, в спірній квартирі відсутнє його майно. Крім того, відповідач не бере участі у витратах, пов'язаних з утриманням квартири та з оплатою комунальних послуг. У зв'язку з наведеним позивач просить усунути їй перешкоди в користуванні її квартирою та визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

Провадження у справі відкрито ухвалою від 22.06.2016 р. (суддя Трегубенко Л.О.).

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 14.06.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

Ухвалою від 02.08.2017 р. провадження у вищевказані справі було зупинено на підставі ст.201 ч.1 п.4 ЦПК України (2004 р.) до набуттям законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 758/384/17 за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвалою від 20.07.2018 р. провадження у вищевказаній справі відновлено.

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.).

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові, просили задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позову та пояснив, що на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2017 року за відповідачем визнано право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_2, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року. В зв»язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що розивач ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2015 року, виданого Державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3-285, позивач є власником вищевказаної квартири.

Позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом, підставою визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, зазначила, що останній не проживає у квартирі більше 10 років.

З довідки форми № 3, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Київ-9» від 12.11.2014 р., вбачається, що в спірному житловому приміщенні зареєстрований: відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 - з 29.07.1986 року.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Сторона відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи про те, що судовим рішенням підтверджено право власності відповідача на частину даної квартири, а відтак він, як власник, не може бути позбавленим права користування.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 1220 ЦК України визначено часом відкриття спадщини день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В постанові Верховного суду України у справі за № 6-164цс12 від 23 січня 2013 року висловлена така правова позиція: в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Судом встановлено, що відповідач зареєстрована у спірній квартирі, як син покійного ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 06.12.2017 р., яке набуло законної сили 04.04.2018 р., за ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) визнано право власності на 1/6 частку спірної квартири - квартири АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат, загальною площею 72.0 кв.м, житловою площею 41.2 кв.м., в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року (справа № 758/384/17).

Як вбачається з наданих документів, відповідачем зареєстровано своє право власності в установленому законом порядку зі внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України право користування своїм майном є складовою частиною права власності.

А відтак, беручи до уваги, що на час розгляду справи відповідач є власником 1/6 житлового приміщення, права користування яким просить позбавити останнього позивач, виходячи з непорушності права власності особи, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є не заснованими на законі.

Оскільки дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає і стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову.

На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 317, 319, 383 ЦК України, керуючись п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1), треті особи: Центр надання адміністративних послуг Подільського району м.Києва, Відділ з питань реєстрації Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова