Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 182/4433/16-ц

провадження № 61-24982св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та як потерпіла після смерті ОСОБА_5,

відповідач - Управління Державної казначейської служби України в м. Нікополі Дніпропетровської області,

представник відповідача - Гуртовий ПавлоСергійович,

відповідачі: Головне Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України,

третя особа - Прокуратура Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та як потерпілої після смерті ОСОБА_5 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року в складі судді Рибакової В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року в складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та як потерпіла після смерті ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Управління Державної казначейської служби України в м. Нікополі Дніпропетровської області, Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування майнової шкоди в порядку статті 1177 ЦК України.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2014 року приблизно о 01-00 год. неповнолітні ОСОБА_7 і ОСОБА_8 навмисно, групою осіб заподіяли її синові ОСОБА_4 тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості та її братові ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер у лікарні. У кримінальному провадженні вона визнана потерпілою. На лікування та догляд за ОСОБА_5 вона витратила 15 226,00 грн, а також 859,69 грн на оплату вартості проїзду до лікарні у м. Дніпропетровську. На поховання ОСОБА_5 вона витратила 3 021,00 грн, на лікування ОСОБА_4 - 2 364,59 грн.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року неповнолітні ОСОБА_7 і ОСОБА_8 визнані винними, їм призначено покарання у вигляді позбавлення волі. Вироком суду стягнуто з ОСОБА_7, а в разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування шкоди, - з його законного представника ОСОБА_9 на її користь 2 365,00 грн на відшкодування майнової шкоди, заподіяної її неповнолітньому синові ОСОБА_4 в результаті кримінального правопорушення.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, а в разі відсутності у них майна, достатнього для відшкодування шкоди - з їх законних представників: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на її користь майнову шкоду, пов'язану зі смертю її брата ОСОБА_5, в розмірі 19 107,00 грн, а також суму, витрачену нею на правову допомогу, в розмірі 3 000,00 грн.

На підставі вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року їй були видані виконавчі листи. Згідно з відповіддю Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 06 червня 2016 року, на виконанні в Нікопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби з 10 лютого до 31 травня 2016 року знаходилися виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів від 30 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 загальної суми боргу в розмірі 134 472,00 грн. Оскільки в процесі примусового виконання було встановлено, що у боржника відсутні грошові кошти та майно, на які законом можливо звернути стягнення в рахунок сплати боргу, державний виконавець 31 травня 2016 року на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанови про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання.

Крім того, 30 червня 2016 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, розпочатого на підставі виконавчого листа, виданого 09 лютого 2016 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому повідомлялося, що виконавчий документ необхідно направити за місцем відбування покарання боржником.

Ні підсудні, ні їхні законні представники не мають достатніх коштів для відшкодування їй майнової шкоди, тому, посилаючись на статтю 1177 ЦК України, ОСОБА_3 просила стягнути з держави в особі Управління Державної казначейської служби України в м. Нікополі Дніпропетровської області Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на її користь майнову шкоду, завдану в результаті кримінального правопорушення згідно з вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року в розмірі 24 472,00 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутнє правове урегулювання спірних правовідносин; водночас позивач не позбавлена права пред'явити повторно виконавчий лист до виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та як потерпіла після смерті ОСОБА_5 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені в справі судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували наявність правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, - статті 1177 ЦК України, не застосували аналогію закону, не взяли до уваги, що держава гарантує захист кожному.

У жовтні 2017 року Управління Державної казначейської служби України в м. Нікополі Дніпропетровської області подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить ухвалені в справі судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним за частиною другою статті 121, частиною другою статті 125 КК України і призначено покарання за частиною другою статті 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців; за частиною другою статті 125 КК України - у виді обмеження волі строком на 2 роки. На підставі статті 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання призначено у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців. ОСОБА_8 визнано винним за частиною другою статті 121 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Крім того, цим вироком стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, а в разі відсутності у них майна, достатнього для відшкодування шкоди, - з їх законних представників: ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди, пов'язаної зі смертю її брата ОСОБА_11, - 19 107,00 грн, витрат за надання правової допомоги - 3 000,00 грн, на відшкодування моральної шкоди - 100 000,00 грн, всього 122 107,00 грн солідарно. Стягнуто з ОСОБА_7, а в разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування шкоди - з його законного представника ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 2 365,00 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої спричиненням її неповнолітньому сину ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, та на відшкодування моральної шкоди - 10 000,00 грн, всього 12 365,00 грн.

09 лютого 2016 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_8, а в разі відсутності у них майна, достатнього для відшкодування шкоди, - з їх законних представників: ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_3 19 107,00 грн на відшкодування майнової шкоди, пов'язаної зі смертю її брата ОСОБА_11, 3 000,00 грн за надання правової допомоги, 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, всього 122 107,00 грн солідарно.

30 червня 2016 року державний виконавець на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з необхідністю його направлення за місцем відбування покарання боржником - до Прилуцької виправної колонії Чернігівської області, що належить до підвідомчості Прилуцького міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач посилалась на статтю 1177 ЦК України та просила за рахунок державних коштів відшкодувати їй майнову шкоду, завдану злочином, оскільки винні особи є неплатоспроможними.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності правового урегулювання спірних правовідносин, а також з можливості позивача повторно пред'явити виконавчий лист до виконання.

Суд касаційної інстанції погоджується з цими висновками з огляду на таке.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас цей Закон передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли кримінальне правопорушення вчинено спеціальним суб'єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Та обставина, що станом на 2015 рік державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржників майна, не може бути підставою для покладення на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретними особами, на підставі статті 1177 ЦК України.

Отже, вирішуючи спір, суди в достатньо повному обсязі встановили права і обов'язки сторін, обставини у справі, перевірили доводи і надали їм належну правову оцінку. Висновки судів обґрунтовані, підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Посилання в касаційній скарзі на те, що позивач використала всі можливі та ефективні засоби для виконання судового рішення, однак вони не дали результату, тому є всі підстави для задоволення позову, суд касаційної інстанції вважає безпідставними, оскільки в разі зміни майнового стану боржників стягувач відповідно до статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» має право повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, установлених статтею 12 цього Закону.

Інші доводи касаційної скарги на правильність ухвалених у справі судових рішень не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 та як потерпілої після смерті ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С.П. Штелик