1Справа № 335/3012/18 2/335/1223/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 вересня 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Соболєвої І.П., з участю секретаря судового засідання Хома Д.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
21 березня 2018 р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики з підстав неналежного виконання умов договору. В позовній заяві позивач зазначав, що 18.10.2017 між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 965, за умовами якого позивач надав в борг ОСОБА_3, ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 397264 (триста девяносто сім тисяч двісті шістдесят чотири) гривні 50 копійок на строк до 18.01.2018. Позивачем було виконано умови договору позики та надано позику, про що свідчить договір.
У відповідності до п. 1.2 договору позики останній день повернення грошових коштів 18.01.2018 року. У визначений сторонами строк, а саме 18.01.2018 Відповідачі запозичені грошові кошти не повернули, чим порушили взяті на себе зобовязання.
В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також надав оригінал договору позики, в своїй заяві на задоволенні позовних вимог наполягав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі в судове засідання не з'явився без повідомлення причин, викликалися за адресою зареєстрованого місця проживання шляхом направлення судових повісток, про зміну адреси проживання суд не повідомляли, відзив на позов не подавали.
Відповідно до ч. 11 ст. 129 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ст.280, 281 ЦПК України суд на згодою позивача та представника позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.
Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208, ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України, договір між фізичними особами на суму, яка в 20 і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, може бути укладений в письмовій формі, шляхом видачі розписки або іншого документу, внаслідок чого між сторонами виникає грошове зобов'язання.
За змістом ст.525, 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору.
Як вбачається з наданого суду договору позики грошових коштів, ОСОБА_1, 18.10.2017 року позичив в борг відповідачам грошові кошти у розмірі 397264 (триста девяносто сім тисяч двісті шістдесят чотири) гривні 50 копійок на строк до 18.01.2018 року, що підтверджується договором позики від 18.10.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 965.
Наданий позивачем на підтвердження факту виникнення між ним та відповідачами грошового зобовязання договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 965, є письмовим доказом, що відповідає положенням ст.76 ЦПК України.
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Строк повернення грошових коштів в договорі позики встановлений до 18.01.2018 року (п. 1.2 договору позики).
На час розгляду справи відповідачами не надано доказів про те, що сума позики відповідачами повністю або частково повернута.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.
Частиною 3 ст.12, ст.81 ЦПК України обов'язок доведення обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, покладено на сторони.
Вимоги позивача у вказаній частині ґрунтуються на законі підтверджені належними допустимими доказами, доказами відповідачів не спростовані, підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов позивач надав в оригіналі договір позики, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Підтвердженням того, що свої зобовязання відповідачі не виконали, є наявність примірника договору позики в ОСОБА_1, як у Позикодавця, оскільки у відповідності до п. 2.5 договору позики Позикодавець при отриманні грошей в повному обсязі, повинен за вимогою Позичальників (тобто відповідачів) видати їм розписку про отримання грошей в повному обсязі із одночасним поверненням свого примірника договору позики.
Договором позики встановлено, що відповідачі зобовязані повернути суму боргу до 18.01.2018 року, але свої зобовязання не виконали, жодних дій, що свідчать про виконання зобовязань за договором позики не вчинили, тому у позивача виникло право вимагати повернення суми позики.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків.
Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.
Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов.
Частина 1ст.1050 ЦК України визначає, «якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу».
Згідно зіст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до положень ст.ст. 625, 1050 ЦК України, які передбачають наслідки порушення договору позичальником, відповідачі зобовязані сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми позики та інфляційні втрати.
Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Тобто у частині першій статті 1048 ЦК передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умов, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.
Тому, за загальним правилом, позикодавець має право на одержання від позичальника суми позики та процентів від суми позики. При цьому розмір процентів передбачається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК). Такого роду правило спрямоване на охорону інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14
Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті549 ЦК України).
У відповідності до п. 3.2. Договору позики у випадку порушення Позичальниками строків повернення позики, позичальники сплачують пеню Позикодавцю у розмірі 0,2 (нуль цілих дві десятих) процентів від суми позики за кожний день прострочення сплати.
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом; пеня, передбачена умовами договору.
При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15
Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 7682, 89, 141, 263265, 280, 281 ЦПК України, суд
Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2, що зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1, 12.06.1990 р. н., ідентифікаційний код НОМЕР_3, що зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 заборгованість в розмірі 471 300, 56 грн. (чотриста сімдесят одну тисячу триста гривень 56 коп.)
Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2, що зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1, 12.06.1990 р. н., ідентифікаційний код НОМЕР_3, що зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 судовий збір в сумі 4 713,00 (чотири тисячі сімсот тринадцять) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом 30 днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Суддя І.П. Соболєва