Номер провадження: 22-ц/785/5195/18
Номер справи місцевого суду: 495/366/17
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2018 року м. Одеса

Справа № 495/366/17

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідачі - ОСОБА_5, 2) ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Гайда-Герасименко О.Д. 02 квітня 2018 року об 11 годині 41 хвилинів м. Білгород-Дністровський Одеської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору про надання послуг від 11 вересня 2016 року недійсним,

встановив:

У січні 2017 р. ОСОБА_4звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір надання послуг від 11.09.2016 р, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що він знаходиться у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_7, який страждає на мовленнєве порушення.

11.09.2016 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір з надання послуг з всебічного та логопедичного розвитку дитини. Строк дії договору - до 11.02.2017 р..

Він своєї згоди на укладення вказаного договору не давав. Договір створює для нього певні обов'язки, порушує його законні права та інтереси - необхідність надання інформації відносно його сина, відносно нього як громадянина Італії. Таку інформацію він не бажає надавати. У нього є сумніви у професійності виконавця. На підставі ст. 203 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним, так як він суперечить моральним засадам суспільства. При цьому ч. 6 ст. 203 ЦПК України забороняє батькам вчиняти правочини, що стосуються як конкретного суб'єктивного права, належного малолітнім неповнолітнім чи непрацездатним дітям та їх інтересам, щодо обумовлюють їх особливий правовий статус.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2018 р. у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 11.02.2012 р. у відділ державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 22, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 від 11.02.2012 р..

На час розгляду справи шлюбні відносини припиненні, спільне господарство сторони не ведуть, мешкають окремо.

Позивач перебуває на території України на підставі оформленої посвідки на постійне проживання, зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1.

Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом, виданим міською радою Риму, акт №02549, частина 2, серія В25 від 27.11.2012 р.. Син ОСОБА_7 страждає на мовленнєве порушення. У зв'язку з чим, 11.09.2016 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір про надання послуг. Предметом договору є надання послуг з всебічного та логопедичного розвитку дитини. За вказаним договором надаються такі послуги: робота над артикуляцією та логопедичні вправи, поглиблений та всебічний розвиток дитини. Строк дії договору - до 11.02.2017 р..

Зміст правочину, який оспорює позивач. не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а відтак є правомірним.

Поряд з цим, протягом усього часу дії договору позивачем жодного разу не було запропоновано ніяких альтернативних способів здобуття дитиною дошкільної освіти в Україні.

11.02.2017 р. договір, визнання якого недійсним вимагає позивач, втратив свою дію, зобов'язання по ньому на теперішній час сторонами виконано у повному обсязі.

Проаналізувавши доводи позивача та його представника, суд зазначає, що останніми жодним чином не доведено підстав недійсності оспорюваного договору (а. с. 180 - 185).

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, при неправильному застосуванні норм матеріального права.

ОСОБА_4 вказує, що договір порушує його права, оскільки передбачає надання інформації відносно нього як громадянина Італії, без його на це згоди. У нього є сумніви щодо фаховості виконавця послуг. Мати, укладаючи спірний договір, діяла всупереч інтересам дитини, без згоди іншого батька.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів вважає, що рішення суду вказаним вимогам законодавства у повній мірі не відповідає. Повністю погодитися з висновками суду першої інстанції не можна.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 150 СК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання правочину недійсним.

За правилами, передбаченими ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, вставлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Оскільки беззаперечно встановлено, наявність у дитини мовленнєвих порушень,укладення спірного договору з метою усунення вказаних порушень у розвитку дитини, колегія суддів вважає вірним висновок суду про відмову в задоволенні позову.

Доводи апелянта про те, що договір порушує його права, оскільки передбачає надання інформації відносно нього як громадянина Італії, без його на це згоди, у нього є сумніви щодо фаховості виконавця послуг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане є припущеннями.

Доводи апелянта про те, що мати, укладаючи спірний договір, діяла всупереч інтересам дитини, без згоди іншого батька, суперечать встановленим по справі обставинам щодо наявності порушень у розвитку дитини. Сумніви апелянта не можуть бути прийняти до уваги. Проживаючи окремо мати, як законний представник малолітньої дитини, діяла як вказувалося вище з метою усунення мовленнєвих порушень у сина.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з посиланням суду першої інстанції про те, що позивач не є стороною спірного правочину, а тому не може його оспорювати.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у ч. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки позивач є батьком дитини, для усунення мовленнєвих порушень у якого мати уклала спірний договір, колегія суддів вважає у нього є право на оспорювати правочин.

У зв'язку з вищевказаним помилковим є посилання суду першої інстанції на відсутність у позивача права оспорювати правочин, оскільки він не є його стороною. Ці посилання необхідно виключити з мотивувальної частини.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до невірного обґрунтування рішення крім іншого і тим, що позивач не набув права оспорювати правочин, оскільки не є його стороною, колегія суддів вважає, що вказані посилання необхідно виключити з мотивувальної частини рішення за вищевказаного обґрунтування.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 квітня 2018 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення обґрунтування про те, що позивач не є стороною правочину, а тому не може його оспорювати.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

О. М. Таварткіладзе