Справа № 310/4268/18
2/310/1986/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2) до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, в якому зазначила, що 23.08.2001 року ОСОБА_6 було придбано на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частину житлового будинку, по вул. Святомиколаївській,17 у м. Бердянську. 23.03.2003 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб. Її чоловік ОСОБА_6 помер 15.03.2017 року. Вона є єдиною спадкоємицею по закону, тому 08.05.2018 року звернулась для оформлення спадщини у вигляді спірної частини будинку до приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, якою було відкрито спадкову справу. Від нотаріуса їй стало відомо, що спірний житловий будинок продано 20.04.2017 року ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 09.03.2017 року. Зазначена довіреність була видана ОСОБА_6 за життя, оскільки останній мав намір продати належну йому частку будинку, а на отримані грошові кошти лікуватися. Але продати належну йому часту в спірному житловому будинку не встиг, оскільки помер 15.03.2017 року. ОСОБА_6 було поховано в м. Бердянську 17.03.2017 року. На похоронах були присутні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і їм було достовірно відомо, що ОСОБА_6 помер, а тому видана ним довіреність втратила юридичну силу і представництво за довіреністю припинилося у день його смерті. На момент укладення договору ОСОБА_3 не мала повноважень, оскільки згідно п. 6 ст. 248 ЦК України довіреність не мала юридичної сили. Вона є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_6 і прийняла спадщину 15.03.2017 року, тому з часу відкриття спадщини майно спадкодавця ОСОБА_6 належить їй як спадкоємцеві. Відчуженням оскаржуваної частини будинку порушуються її права. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, який розташований за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Святомиколаївська, будинок 17 від 20.04.2017 року, укладений ОСОБА_3, яка діяла від імені продавця ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Скасувати державну реєстрацію будинку 17 по вул. Святомиколаївській в м. Бердянську Запорізької області, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №20054002 від 20 квітня 2017 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 Запорізького міського нотаріального округу, на імя ОСОБА_4

ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась без поважних причин.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не зявились без поважних причин, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 направила до суду письмову заяву в якій зазначила, що ініціатором укладення оскаржуваного договору була ОСОБА_1, яка особисто приїхала в м. Запоріжжя і передала їй довіреність ОСОБА_6, власну заяву про згоду на відчуження частини будинку та оригінали документів, що посвідчували право власності ОСОБА_6 на 1/2 частину спірного житлового будинку. Вона повідомила ОСОБА_1, що довіреність про розпорядження майном втрачає чинність після смерті особи, яка її видала, але ОСОБА_1 наполягала на виконанні останньої волі чоловіка, який за життя наполягав на передачі частки належної йому 1/2 частки житлового будинку в м. Бердянськ саме рідній сестрі ОСОБА_4 Після укладення договору ОСОБА_4 повідомила їй, що брат і раніше намагався передати їй у власність спірну частину будинку і для цього видавав довіреність 25.01.2008 року, але не довів справу до кінця, бо захворів і більше на територію України не приїздив. Будучи хворим ОСОБА_6 домовився з ОСОБА_4, що вона виконає його побажання щодо оформлення на себе будинку в цілому, щоби в майбутньому забезпечити збереження цього майна як спадщини для його дітей від першого шлюбу, які проживають за кордоном, але мають намір повернутися в Україну. ОСОБА_1 приймала активну участь у підготовці документів для складення оскаржуваної угоди, надавала необхідні документи, після вчиняла дії для його реалізації: зверталась до Бердянської міської ради з заявою про розірвання договору оренди земельної ділянки, замовила новий технічний паспорт на будинок. Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 повідомила, що вона є єдиним спадкоємцем померлого чоловіка, хоча їй достеменно відомо, що ОСОБА_6 мав двох дітей від попереднього шлюбу. Дії ОСОБА_1 свідчать про її намір отримати все майно, що належало чоловікові без урахування інтересів інших спадкоємців померлого.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи в її відсутності.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу І-МЮ №789444 від 23 березня 2002 року ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_1 уклали шлюб 23.03.2002 року, про що складена актова запис №743 (а.с.12).

Із свідоцтва про смерть VІІ-МЮ №731531 від 15.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_6 помер 14.03.2017 року, а відповідно до свідоцтва про поховання від 16.03.2017 року його було поховано 17.03.2017 року на кладовищі м. Бердянська (а.с.13,17).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті чоловіка - ОСОБА_6 на підставі ст. 1142 ЦК Російської Федерації і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Із наданих суду доказів та копії паспорта позивача (а.с.10) встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є громадянами ОСОБА_8 Федерації.

Стаття 1 ЗУ «Про міжнародне приватне право» визначає, що іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; обєкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Таким чином, судом встановлено, що у приватноправових відносинах щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, укладенні ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку по вул. Святомиколаївська,17 в м. Бердянську присутній іноземний елемент, тому правовідносини, щодо нерухомого майна, яке знаходиться на території України слід застосувати положення ЗУ «Про міжнародне приватне право».

Статтею 3 ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлено, що якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.

Відповідно до ст. 20 «Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» правила підсудності справи позивачем не порушено.

Статтею 45 «Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» визначено, що право спадкування майна, крім випадку, передбаченого пунктом 2 цієї статті, визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої спадкоємець мав останнє постійне місце проживання. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Оскільки спадкове майно у вигляді 1/2 частки житлового будинку за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Святомиколаївська, будинок 17 розташовано на території України, тому право спадкування цього майна визначається за законодавством України.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Згідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини ст. 1270 ЦК України встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У ч. 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_6, оскільки оформила спадщину на частину майна спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину по закону (а.с.14), але спадкодавцеві на час відкриття спадщини також належала 1/2 частка житлового будинку по вул. Святомиколаївській,17 в м. Бердянську, яка договором купівлі-продажу від 20.04.2017 року була відчужена ОСОБА_4 (а.с.18-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цього права є можливість предявлення вимог про визнання правочину недійним.

Позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 та оформила частину спадкових прав, тому відчуження частини спірного будинку може порушувати її право, якщо буде встановлено, що він укладений з порушенням діючого законодавства, а тому вона має право на оскарження спірного договору.

Відповідно до ст. 38 «Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Питання про те, яке майно є нерухомим, вирішується відповідно до законодавства країни, на території якої знаходиться це майно. Виникнення і припинення права власності або іншого речового права на майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої майно знаходилося в момент, коли мала місце дія або інша обставина, що послужила підставою виникнення або припинення такого права. Виникнення і припинення права власності або іншого речового права на майно, що є предметом угоди, визначається за законодавством місця здійснення угоди, якщо інше не передбачено угодою Сторін.

Статтею 33 ЗУ «Про міжнародне приватне право» визначено, що дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом, що застосовується до змісту правочину.

У ст. 32 ЗУ «Про міжнародне приватне право» передбачено, що зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний звязок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно повязаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Аналізуючи зазначенні нормативні акти, суд приходить до висновку, що до правовідносини з приводу визнання договору купівлі-продажу недійним та з приводу скасування державної реєстрації регулюються законодавством України.

Згідно договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 20.04.2017 року ОСОБА_3 як представник продавця, діючи від імені громадянина ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_9, тимчасово виконуючою обовязки нотаріуса міста Москви ОСОБА_10 09 березня 2017 року за реєстровим №6-59, іменований в подальшому «продавець» з однієї сторони, та ОСОБА_4, іменована в подальшому «покупець», з другого боку, уклали договір за яким, продавець зобовязується передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти належну продавцю 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Святомиколаївська, будинок 17 (а.с.18-19). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зазначене майно зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4 20.04.2017 року (а.с.20).

Згідно ч.1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У п. 6 ч.1 ст. 248 ЦК України передбачено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 20.04.2017 року було укладено ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6 після смерті 14.03.2017 року довірителя, тобто тоді, коли представництво ОСОБА_3 за довіреністю, посвідченою ОСОБА_9, тимчасово виконуючою обовязки нотаріуса міста Москви ОСОБА_10 09 березня 2017 року за реєстровим №6-59 припинилося в звязку зі смертю ОСОБА_6, який видав довіреність.

Факт обізнаності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про смерть ОСОБА_6 підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Суд вважає, що за таких обставин, оскаржуваний договір суперечить вимогам закону, оскільки його вчинено з порушенням вимог ст. 237 ЦК України, тому його слід визнати недійсним.

Що стосується позовних вимог про скасування державної реєстрації, то вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

За ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Святомиколаївська, 17, який укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 визнано недійсним, тому орган, який здійснює таку реєстрацію на підставі рішення суду та ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» повинен внести запис про скасування державної реєстрації до Державного реєстру прав.

Позивачем, не надано суду жодного доказу існування з цього приводу спору між позивачем та органом державної реєстрації.

Крім того, згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порядок звернення з позовом до суду визначений нормами ЦПК України.

Так, відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За цивільно-процесуальним законодавством України відповідачем є та зі сторін у процесі, яка притягується судом до відповіді за позовом, оскільки на неї вказує позивач, як на порушника свого права.

Статтею 13 ЦПК України, встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, тобто визначення відповідачів, як осіб, до яких предявляється позов, є виключним правом позивача.

Статтею 51 ЦПК України не передбачено право суду самостійно залучати до участі у справі співвідповідача, навіть у випадку обовязкової співучасті, якщо позивач не заявить такого клопотання.

Позивач зазначив відповідачем по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, хоча за позовними вимогами про скасування державної реєстрації повинен був в якості відповідача також зазначити орган, який здійснює таку реєстрацію, клопотання про залучення судом до участі по справі в якості відповідача належну особу не заявив.

Суд вважає, що за викладених обставин відсутні підстави для прийняття судом рішення про скасування державної реєстрації.

Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 704,8 грн. на підставі ст. 141 ЦПК України.

При звернення з позовом до суду позивачем заявлено, що ним очікується понести судові витрати у звязку з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 3000 грн., але належних та допустимих доказів цих витрат суду надано не було, а тому відсутні підстави для їх стягнення з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 4,13,38,51,141,259,263-265,273,354,355 ЦПК України, ст. ст. 16,182,203,215,237,248,1223,1261,1268,1269,1270 ЦК України, «Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», ЗУ України «Про міжнародне приватне право», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка проживає за адресою: 129343, Російська Федерація, АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, проживає за адресою: 69118, м. Запоріжжя, пр. 40-річчя Перемоги,65, кв. 113), ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, відомості про зареєстроване місце проживання відсутні), третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 (поштовий індекс 69063, м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 27, к. 90) про визнання договору недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, який розташований за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Святомиколаївська, будинок 17 від 20.04.2017 року, укладений ОСОБА_3, яка діяла від імені продавця ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 352,4 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне рішення складено 08.01.2019 року.

Суддя