Провадження № 2/638/1289/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі :

головуючого судді Грищенко І.О.

за участю секретаря Самогньозд О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

У с т а н о в и в:

02.11.2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_2, в якій просив стягнути з спадкоємців ОСОБА_5: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_2, в межах вартості майна, отриманого у спадщину відповідно до частин кожного з них у спадщині та солідарно з ОСОБА_2, як дружини ОСОБА_5, заборгованість за договором позики б/н, укладеним 10 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, грошові кошти в сумі 24 573 000 грн. (двадцять чотири мільйони пятсот сімдесят три тисячі гривень 00 коп.).

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 10 червня 2011 року між ним і громадянином України ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого, позикодавець передав у власність позичальника 23 920 500 гривень, що еквівалентно 3 000 000 доларів США.

24 січня 2013року позивач подав до суду уточнення до позовної заяви, в якому зазначив, що 14 березня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 заведена та зареєстрована в Спадковому реєстрі спадкова справа № 5/2012 до майна померлого ОСОБА_5 на підставі заяви ОСОБА_4, матері померлого, про прийняття спадщини від 10.03.2012 року . На підставі встановлених обставин позивач просив суд:

Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, 03087, податковий номер НОМЕР_1, 27.05.1958 р.н.) заборгованість за договором позики б/н, укладеним 10 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, в сумі 302 227,63 грн. Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, 03115, податковий номер НОМЕР_2, 11.06.2008р.н.), законним представником якого є ОСОБА_2, заборгованість за договором позики б/н, укладеним 10 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, в сумі 906 682,87 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, 03115, податковий номер НОМЕР_3, 27.08.1981р.н.) заборгованість за договором позики б/н, укладеним 10 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, в сумі 23 364 089,50 грн.

У січні 2013 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, в якій вона просила суд визнати недійсним договір позики від 10.06.2011 року б/н .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на те, що вона не має ніякого відношення до спірного договору позики, оскільки їй не було відомо про його укладення її померлим чоловіком, згоди на укладення вказаного договору вона не давала. Крім того, ОСОБА_2 заперечує факт підписання та укладення її чоловіком спірного договору позики, зазначає, що договір містить підроблений підпис її чоловіка.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою від 05.06.2013 року апеляційного суду Харківської області, позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено стягнути на користь позивача з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 302 227,63 грн. , з ОСОБА_3, законним представником якого є ОСОБА_2, заборгованість за договором позики в сумі 906 682,87 грн , з ОСОБА_2 - 23 364 089,50 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2014 року судові рішення були скасовані та справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. В ухвалі зазначено, що висновок суду, що ОСОБА_2 є боржником за зобовязаннями ОСОБА_5 за договором позики є передвчасним, оскільки вказаним договором на відповідача не покладався обовязок по його виконанню, своєї згоди на його укладання вона не надавала, докази, які б свідчили про використання отриманих коштів в інтересах сімї відсутні.

Уповноважений представник позивача вимоги свого довірителя підтримав та просив їх задовольнити з підстав, наведених в їх обгрунтування. Вимоги зустрічного позову не визнав та просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що законних підстав для визнання договору недійсним немає.

Відповідач ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом та просила розгляд справи проводити без її участі, про що подала письмову заяву до суду. Вимоги зустрічного позову підтримала .

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, наявні докази у матеріалах справи , вважає, що позовні вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

10 червня 2011 року між ОСОБА_1, позикодавцем, та ОСОБА_5, позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник отримав у власність грошові кошти в сумі, еквівалентній 3 000 000 доларів США.

Договір позики укладений останнім під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії 1-БК № 265877, виданим 17.07.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва та паспортом ОСОБА_2 серії МЕ № 324548, виданим Святошинським РУ ГУМВС України в м. Києві 20.09.2003 року.

В п. 1 договору позики зазначено, що грошові кошти будуть використовуватись позичальником для ремонту (реконструкції) домоволодіння, розташованого за адресою: Київська обл., Обухівський район, смт. Козин, вул. Старокиївська, 38, що належить ОСОБА_5

Сторони погодили, що позичальник зобов'язаний повернути позику позикодавцеві готівкою в сумі еквівалентній 3 000 000 доларів США за максимальним курсом продажу долару США за гривню, встановленому на міжбанківському валютному ринку України, що на час звернення з позовом становить 24 573 000 грн, в строк, визначений договором, а саме 01 вересня 2012 року.

Під час укладання договору позики сторони дійшли згоди, що повернення позики повинно бути здійснено за адресою: АДРЕСА_3.

У визначений договором строк позичальник позику не повернув. Таким чином, з 02 вересня 2012 року позичальник прострочив виконання зобовязання з повернення позики. Станом на 31.10.2012 р. заборгованість в сумі 3 000 000 доларів США, що на час звернення з позовом становить 24 573 000 грн. (Двадцять чотири мільйони пятсот сімдесят три тисячі гривень 00 коп.), згідно з максимальним курсом продажу долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України: 819,10 гривень за 100 доларів США, залишилась неповернутою Боржником.

Позивач на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за договором позики надав до суду оригінал договору позики, на підставі якого він передав гроші ОСОБА_5

Підписанням договору позики, позичальник підтвердив отримання грошей від позикодавця, в повному обсязі. Договір позики є доказом передання грошей позикодавцем і отримання грошей позичальником.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема, за ст. 559 ЦК, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Як свідчать матеріали справи, відповідачами не доведено певними засобами доказування, що гроші позивачу за умовами договору позики повернуті.

Крім того, представник ОСОБА_2, в судовому засіданні, взагалі заперечував факт надання грошових коштів ОСОБА_1 в позику ОСОБА_5, мотивуючи це тим, що у ОСОБА_1 на момент укладення договору позики 10 червня 2011 року була відсутня сума грошових коштів в розмірі 3 000 000 дол. США.

Представником позивача на підтвердження фінансової спроможності ОСОБА_1 до матеріалів справи було долучено копію щорічної декларації ОСОБА_1 за 2017 рік , з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1 задекларував відповідні суми грошових коштів, позичених третім особам, дана є офіційною інформацією та знаходиться у вільному доступі за посиланням в мережі Інтернет: https://public.nazk.gov.ua/declaration/7506585d-7246-42a8-8850-4e1eb1e4ef72 та копію довідки ПАТ «БАНК ФОРУМ» вих. № 16/2.6/21 від 05 лютого 2013 року, відповідно до інформації, яка міститься в цій довідці ОСОБА_1 на підставі депозитних договорів було розміщено грошові кошти за період з 2007 р по 2012 р. на загальну суму в розрізі валют: Долар США 7 938 140,34; Гривня 1 915 005,50; Євро 2 619 077,47.

Суд вважає, що позивачем доведено, що на час укладення договору позики 10 червня 2011 року, він володів достатніми грошовими коштами та мав можливість, виконати свої зобовязання перед ОСОБА_5 за цим договором, таким чином, заперечення представника ОСОБА_2 є необґрунтованими та безпідставними.

26 лютого 2012 р. ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-БК № 231532, виданого 07.03.2012 р. відділом реєстрації смертей у м. Києві, про що зроблено актовий запис 3849.

З матеріалів нотаріальної справи, копії якої містяться в справі, вбачається, що після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, яке належало йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності:

-житловий будинок № 38 по вул. Старокиївській в смт. Козин Обухівського р-ну Київської обл., загальною площею 443,4 кв.м., згідно договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 19.06.2007р. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_7, р. № 4374, вартістю 2 212 566,00 грн. згідно звіту про оцінку нерухомого майна, виготовленого ТОВ «ОЦІНОЧНИЙ СТАНДАРТ»;

-земельна ділянка, що розташована по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., площею 0,15 га, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ЯД № 931796, вартістю 204 105,00 грн. згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку;

-земельна ділянка, що розташована по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., площею 0,09 га, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ЯД № 956260, вартістю 1149,98 грн. згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку;

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 відповідно до наданої належним чином засвідченої копії спадкової справи № 5/2012, є ОСОБА_2, ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_3

Судом встановлено, що 27 березня 2012 р. до приватного нотаріуса ОСОБА_6 звернулась вдова ОСОБА_3 ОСОБА_8 ОСОБА_9 з заявою, якою вона приймає всю спадщину після смерті чоловіка, та просить видати свідоцтво про право власності на Ѕ частку в спільному сумісному майні, набутому подружжям за час шлюбу. Цього ж дня ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса ОСОБА_6 як законний представник малолітнього сина померлого ОСОБА_3, 11.06.2008р.н., в якій зазначила, що ОСОБА_10 приймає всю спадщину після смерті свого батька.

23 серпня 2012 року від ОСОБА_2 до приватного нотаріуса ОСОБА_6 надійшла заява, якою вона відмовляється від своєї частки у спадщині та частки у спадщині інших спадкоємців, які відмовилися/відмовляться від спадщини на її користь, на користь сина померлого ОСОБА_3.

27 серпня 2012 року до приватного нотаріуса ОСОБА_6 від батька померлого ОСОБА_3 надійшла заява, якою він відмовляється від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2

06 вересня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 ОСОБА_2, переживший дружині ОСОБА_5, видано свідоцтво про право власності на Ѕ частку житлового будинку № 38 по вул. Старокиївській в смт. Козин Обухівського р-ну Київської обл., вартість частки - 1 106 283 грн. (р. № 5036), свідоцтво про право власності на Ѕ частки земельної ділянки, що розташована по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., площею 0,15 га, вартість частки - 102052,50 грн. (р. № 5038), Ѕ частки земельної ділянки, що розташована по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., площею 0,09 га, вартість частки - 574,99 грн. (р. № 5040).

Також, 06 вересня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 видано свідоцтва про право на спадщину:

-ОСОБА_4 на 1/8 частку житлового будинку № 38 по вул. Старокиївській в смт. Козин Обухівського р-ну Київської обл. (р. № 5044), на 1/8 частку земельної ділянки, що розташована по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., площею 0,15 га (р. № 5042), на 1/8 частку земельної ділянки, що розташована по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., площею 0,09 га (р. № 5046);

-ОСОБА_3 на 3/8 частки житлового будинку № 38 по вул. Старокиївській в смт. Козин Обухівського р-ну Київської обл. (р. № 5048), на 3/8 частки земельної ділянки, що розташована по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., площею 0,15 га (р. № 5050), на 3/8 частки земельної ділянки, що розташована по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., площею 0,09 га (р. № 5052).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1269 України).

Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Обставини, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору про стягнення заборгованості за договором позики у випадку смерті боржника є: прийняття спадщини, наявність та розмір спадкового майна, невиконання чи неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, пред'явлення позову в межах строку, визначеного законодавством.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Отже, відповідачі за первісним позовом, як спадкоємці померлого позичальника, прийнявши спадщину, у силу ст. ст. 1281, 1282 ЦК України зобов'язані у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора.

Відповідно до листа Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 06.09.2012 р. № 150/01-16 відповідачі за первісним позовом дізналися, що до матеріалів спадкової справи надійшла вимога кредитора до спадкоємців спадкодавця від ПАТ «Банк Форум» (лист від 04.07.2012 р. № 3704/4.1.2) на загальну суму 10 288 482,00 грн. що склалася з суми неповерненого кредиту у розмірі 9 606 568,99 грн., нарахованих процентів у розмірі 376 469,69 грн., пені у розмірі 305 443,73 грн.Дана заборгованість виникла у спадкодавця внаслідок укладення ним з ПАТ «БАНК ФОРУМ» договору поруки від 29.10.2008 р. та договору іпотеки від 29.10.2007 р., відповідно до яких ОСОБА_5 передав у заставу житловий будинок у якості забезпечення виконання зобовязань перед ПАТ «БАНК ФОРУМ».

Судом встановлено, що 14.09.2012 р. житловий будинок було продано за 2 212 566,00 (два мільйони двісті дванадцять тисяч пятсот шістдесят шість) грн. 00 коп.

Земельні ділянки площею 0,1500 га та 0,0900 га, що розташовані по вул. Старокиївській, смт. Козин, Обухівського району, Київської області продані відповідно за 1 651 158,00 (один мільйон шістсот пятдесят одну тисячу сто пятдесят вісім) грн. 00 коп. та за 990 695,00 (девятсот девяносто тисяч шістсот девяносто пять) грн. 00 коп.

Таким чином, загальна сума, яка була отримана відповідачами за первісним позовом від продажу нерухомого майна становить 4 854 419 грн.

Судом досліджені надані сторонами докази та встановлено, що іншого майна отриманого в спадщину у відповідачів за первісним позовом не було.

Враховуючи те, що спадкоємці відповідають в межах вартості майна, одержаного в спадщину, то за відсутності чи недостатності спадкового майна зобовязання припиняється. Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємці виконали зобовязання перед ПАТ «БАНК ФОРУМ», в межах вартості спадкового майна, отже їх зобовязання припинились, належним виконанням.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову про стягнення зі спадкоємців заборгованості за договором позики позивачу за первісним позовом слід відмовити.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про стягнення суми боргу в розмірі 23 364 089,50 грн., що не стягнута зі спадкоємців, із ОСОБА_2, яка відповідає солідарно за зобовязаннями чоловіка в силу ч. 4 ст. 65, ч. 2 ст. 73 Сімейного кодексу України, вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном, як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Відповідно до п. 1 договору позики від 10 червня 2011 року, позика є цільовою та надалась для реконструкції ремонту спільного домоволодіння подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_2

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, спільною сумісною власністю подружжя є майно або грошові кошти, які хоча і були придбані одним з подружжя, але при цьому були використані в інтересах сімї.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Для застосування вказаної норми необхідна наявність таких ознак: укладення договору, стороною якого є один з членів подружжя; підтвердження його укладення в інтересах сімї.

Наявність згоди іншого члена подружжя на укладення договору цільової позики не була потрібна, оскільки такий правочин не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 СК України і які потребують згоди другого з подружжя.

Статтею 65 СК України врегульовано питання щодо прав подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, з аналізу статті 65 СК України, зокрема ч. 4, вбачається, що в ній мова йде лише про договори, об'єктом яких є спільне майно подружжя, яке є таким ще до укладення договору.

Зі змісту договору позики вбачається, що ОСОБА_5 уклав з позивачем договір цільової позики в інтересах сімї - для реконструкції та ремонту спільного майна, необхідна, за ч. 4 ст. 65 СК України, згода другого подружжя була не потрібна, оскільки договір цільової позики не стосувався спільного майна подружжя, оскільки до укладення договору позики, грошові кошти, не перейшли у спільну сумісну власність подружжя, з тих підстав, що договір позики є укладеним лише з моменту передачі коштів позичальнику (ч. 2 ст. 1046 ЦК України), до цього моменту, позика подружжю не належала, отже згода відповідача ОСОБА_2 на укладення договору цільової позики не була потрібна.

Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов'язанням, залежить від тієї мети, з якою діяла ця особа. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв у спільних інтересах подружжя (інтересах сімї), то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, цим самим, законодавець розрізняє майно, яке набувається подружжям за час шлюбу, та майно, що одержує другий із подружжя в результаті укладеного договору в інтересах сімї.

Отже, виходячи з аналізу ст. 61 СК України, поняття майна є дещо відмінним від поняття грошей. За такими зобов'язаннями, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України боржниками стають як чоловік, так і дружина.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, суд вважає, що позивачем за первісним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що отримані ОСОБА_5 кошти були витрачені позичальником в інтересах сімї, а саме: на ремонт (реконструкцію) домоволодіння, розташованого за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, смт. Козин, вул. Старокиївська, буд. 38, яке, як свідчать матеріали спадкової справи, належало ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_2 не є боржником за зобов'язаннями ОСОБА_5 за договором позики, оскільки вказаним договором на відповідачку за первісним позовом не покладався обов'язок по його виконанню, своєї згоди на його укладання вона не надавала, докази, які б свідчили про використання отриманих коштів в інтересах сім'ї відсутні. Таким чином, позовні вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу, як з солідарного боржника, не підлягають задоволенню.

Щодо вимог викладених у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання недійсним договору позики від 10.06.2011року , суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав:

ОСОБА_2 обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що вона не мала ніякого відношення до спірного договору позики, оскільки їй не було відомо про його укладення її померлим чоловіком, згоди на укладення вказаного договору вона не давала. Крім того, ОСОБА_2 заперечує факт підписання та укладення її чоловіком спірного договору позики, зазначає, що договір містить підроблений підпис її чоловіка.

Однак, доводи ОСОБА_2. про визнання недійсним договору позики, за тих підстав, що він був укладений без її письмової згоди є безпідставними, оскільки, ч. 3 ст. 65 СК України встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК України дають підстави для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та(або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально.

Отже, даний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя і не потребувала при укладенні договору позики.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Щодо посилань позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про те, що підпис від імені ОСОБА_5 в договорі позики від 10.06.2011 р. виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою,суд вважає їх безпідставними, з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів ОСОБА_2 посилається на висновок експертного почеркознавчого дослідження Київської незалежної судово-експертної установи № 0413 від 22.02.2013 р., в якому зазначено, що для дослідження надана електрографічна копія договору позики від 10.06.2011 р. виконана на аркуші паперу формату А4 за допомогою копіювально-множної техніки тонером чорного кольору, містить зображення друкованого тексту, підписів. На підставі наданої електрографічної копії фахівець зробив висновок, що підпис від імені ОСОБА_5 виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням підписів ОСОБА_5

Суд вважає, що у разі заперечення позивачем за зустрічним позовом обставини щодо підписання ОСОБА_5 договору позики від 10.06.2011 року єдиним належним, допустимими та достовірним доказом, вказаної обставини, може бути лише висновок судового експерта за результатами призначеної судом судової почеркознавчої експертизи.

Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях, оскільки вони не є фактичними даними в розумінні Цивільного процесуального кодексу України.

Між тим, вказаний висновок зроблено на підставі електрографічної копії договору позики, при цьому оригінал договору не досліджувався та експертизу було проведено за заявою ОСОБА_12 Крім того, до експертної установи не направлялися матеріали цивільної справи.

Однак, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України задля зясування обставин, що мають значення для справи та у разі, якщо необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України N 8 від 30.05.97 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», призначення експертизи в цивільних справах допускається як під час судового розгляду, так і в процесі підготовки до нього. У разі коли необхідність експертного висновку обумовлена обставинами, викладеними у позовній заяві, чи поданими доказами, суддя має призначати експертизу, як правило, при підготовці справи до судового розгляду, враховуючи при цьому думку осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, призначення судової експертизи є правом суду, і в силу ст.103 ЦПК України, якщо суд потребує висновку спеціаліста - експерта, який наділений спеціальними знаннями, суд призначає судову експертизу.

Висновок експертного почеркознавчого дослідження не може вважатися неупередженим та об'єктивним, оскільки при проведенні дослідження фахівець, який його здійснював, не був попереджений судом про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, та це дослідження проводилось за ініціативою зацікавленої особи - відповідача.

Висновок експерта з позиції теорії доказування є особливою формою пізнання у цивільній справі та засобом обґрунтування і засвідчення пізнаного, він є певним актом пізнання, в результаті якого експерт отримує нове знання. Висновок експерта в той же час є актом передачі відомостей від однієї особи до іншої з науковим обґрунтуванням істинності цих відомостей, що практично завжди сприймається субєктами доказування як дійсність.

Відповідно до п. 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затв. Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису під впливом будь-яких (природних, штучних) збиваючих факторів; у незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням почерку іншої особи; визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 8 від 30.05.97 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах»,при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст.67 КПК чи ст.62 ЦПКвисновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Суд зазначає, що під час судового розгляду, також було досліджено висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 3217/3218/13-32 від 26.06.2013 р. На вирішення судово-почеркознавчої експертизи було постановлено питання: «чи виконано підпис у електрографічній копії договору позики від 10.06.2011 р. укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в графі «Позичальник…. (підпис): ОСОБА_5, чи іншою особою?». Судові експерти в розділі «ДОСЛІДЖЕННЯ» зазначили, що «оскільки відповідно до клопотання експертів від 18.04.2013 р. оригінал досліджуваного договору позики від 10.06.2011 р., укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_5, в розпорядження експертів не надано, судово-почеркознавче дослідження зображення підпису від імені ОСОБА_5 у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» в електрографічній копії вказаного договору не проводилося.»

З огляду на вказане, висновок експертного почеркознавчого дослідження, який наданий позивачем за зустрічним позовом до суду не може вважатись і письмовим доказом, оскільки його не можна визначити повно, не вказавши на джерело, походження цього виду доказів. Письмові пояснення сторін, третіх осіб, висновки експертів виходять від даних суб'єктів із заздалегідь заданою метою, і адресовані ці засоби доказування завжди суду, а через нього і учасникам процесу. Письмові ж докази виникають, як правило, до процесу, незалежно від нього.

Враховуючи вищезазначене, письмовими доказами є документи і матеріали, що виникають, як правило, до процесу і незалежно від нього, та містять достовірні відомості про факти, що мають значення для справи.

Також, суд зазначає, що основоположною відмінністю між висновками експерта та експертного почеркознавчого дослідження, є їх доказове значення. Так, висновок експерта відноситься до засобів доказування, в той час, як письмове розяснення (висновок) експертного почеркознавчого дослідження, відповідно до чинного законодавства не є засобом доказування.

Крім того, на відміну від експертного почеркознавчого дослідження незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються: процесуальним порядком призначення судового експерта; забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи; існуванням установ судових експертиз, незалежних від господарського суду; створенням необхідних умов для діяльності судового експерта, його матеріальним і соціальним забезпеченням; кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обовязків; можливістю призначення повторної судової експертизи; присутністю учасників процесу в передбачених законом випадках під час проведення судової експертизи.

Судом встановлено, що справа неодноразово направлялась на експертизу, та поверталась (повідомлення ХНДІСЕ ім.М.С.Бокаріуса від 29.07.2016 р. №4839/4840/4841, від 30.05.2017 р. № 3611),в звязку з тим, що не можливобуло зробити висновок, щодо виконання підпису на договорі позики від 10.06.2011 р. ОСОБА_5 чи іншою особою, в звязку з тим, що ОСОБА_2 не надала документи, необхідні для її проведення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Зазначене вище свідчить про те, що обставина того, що ОСОБА_5 не належить підпис, який міститься на договорі позики від 10.06.2011 р., не є доведеною позивачем за зустрічним позовом.

Щодо висновків судово-технічної експертизи № 3612/11961 від 10.07.2017 р. проведеної ХНДІСЕ ім.М.С.Бокаріуса, якою встановлено, що у договорі позики від 10.06.2011 р. укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спочатку виконувався підпис від імені ОСОБА_5, а потім друкувався текст договору позики, суд вважає зазначити наступне:

Приписамист.ст.203, 215 Цивільного кодексу України не передбачена підстава визнання недійсним договору, як неналежність нанесення тексту та підпису на документ. При цьому, судом встановлено, що в справі відсутній висновок експерта про те, що договір позики підписаний не ОСОБА_5, а іншою особою.

Таким чином, висновки викладені в судовій експертизі не містять підстав для визнання спірного договору позики недійсним.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що ОСОБА_2 не надала докази, які підтверджують, що ОСОБА_5 не укладав договір позики від 10.06.2011 р. та не отримував у ОСОБА_1 кошти, тому зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, в звязку з його недоведеністю та безпідставністю.

Відповідно до вимог ст..ст.4,15,16 ЦК України визначено осіб, які мають право на звернення до суду за захистом порушеного права та способи захисту порушеного права.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 не є солідарним боржником за зобов"заннями ОСОБА_5 за договором позики , оскільки вона не є стороною вказаного договору, на неї умовами даного договору не було покладено обов"язок по його виконанню , згода не була надана, доказів того, що кошти було витрачено в інтересах сім"ї , не представлено до суду.

Відтак, укладеним договором позики не порушено права ОСОБА_2

Вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи викладене та відмову в задоволенні позовної заяви та зустрічного позову, суд вважає за необхідне, покласти судові витрати на сторони, які понесли ці витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 541, 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1282, 1296, 1297 ЦК України, ст..ст. 65, 73 Сімейного кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за договором позики від 10.06.2011 року , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_13 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 10.06.2011 року , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до Харківського апеляційного суду апеляційної скарги через районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя : І.О.Грищенко