Справа № 189/1362/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.10.2018 року смт Покровське Покровського району Дніпропетровської області

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чорної О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Корхової М.Г.,

учасники судового провадження:

позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган реєстрації Катеринівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: орган реєстрації Катеринівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області в якому просить визнати ОСОБА_2 особою, яка втратила право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своєї позовної заяви позивачка посилається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 і фактично постійно там проживає.

За вказаною адресою зареєстрований, але не проживає з 2003 року відповідач, який є сином позивачки. Фактично відповідач з вказаного часу проживає за адресою АДРЕСА_2 разом із дружиною і малолітньою дочкою.

Відповідач не бере участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги.

Позивачка посилається на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 317, 319 ЦК України, які визначають право володіння, користування та розпорядження своїм майном і на ст. 321 ЦК України згідно якої право власності є непорушним і ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Також позивачка посилається на ст. 391 ЦК України згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним та власником житла або законом.

Жодної домовленості між позивачем та відповідачем з цього приводу не існує.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, просила позов задовольнити. Суду пояснила, що її син давно відокремився, проживає з власною сім'єю в іншому будинку, жодних витрат за комунальні послуги не несе, будинок не ремонтує, не утримує, а наявність його реєстрації порушує майнові права позивачка, зокрема, не дає їй можливість отримати субсидію. Позивачка є пенсіонеркою, розмір пенсій має невеликий і має досить скрутні матеріальні умови.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача, позов визнає в повному обсязі (а. с. 43).

Третя особа: орган реєстрації Катеринівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області надала суду заяву про розгляд справи без їх участі, рішення винести на розсуд суду (а. с. 47).

Суд, заслухавши позивачку, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом ВВЕ №804100 від 23 березня 2007 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14224577 від 12 квітня 2007 року (копії а. с. 9-10).

Згідно довідки від 27.08.2018 року, виданої виконкомом Катеринівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, вона проживає за адресою: АДРЕСА_1, та станом на 01 серпня 2018 року її сім'я складається з сина - ОСОБА_2 1979 року народження (копія, а. с. 14).

Родинні зв'язки між позивачкою та відповідачем, окрім пояснень позивачки і довідки, підтверджуються свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (а. с. 12).

Відповідно до акту від 23 серпня 2018 року, складеного депутатом сільської ради ОСОБА_3 та членами комісії ОСОБА_4, ОСОБА_5, в будинку АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2, 1979 року народження, але з 2003 року по теперішній час не мешкає в ньому (копія акту, а. с. 13).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 показали суду, що є сусідами позивачки та відповідача, добре їх знають, бо проживають в одному селі, бачать їх майже кожного дня - позивачку за адресою: АДРЕСА_1, а відповідача - по АДРЕСА_2, де він проживає зі своєю дружиною та дочкою. Всі свідки показали, що десь 10 - 15 років відповідач разом з матір'ю в її будинку зв адресою: АДРЕСА_1 не проживає.

Згідно ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 156 ЖК України, передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності та взаємозв'язку, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, отже, позов підлягає задоволенню.

У зв`язку з тим, що позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору, що є його правом, суд при ухваленні рішення зазначене питання не розглядає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 29, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК України, 3, 12, 13, 76-78, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган реєстрації Катеринівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 особою, яка втратила право на користування житлом (будинком), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Покровський районний суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12 жовтня 2018 року.

Суддя О.В. Чорна