Провадження № 2-п/521/141/18
УХВАЛА
«04» вересня 2018 року м. Одеса
Суддя Малиновського районного суду м. Одеси Целух А.П., розглянувши заяву Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Головного управління ДФС в Одеській області про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб, -
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2018року представник Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Головного управління ДФС в Одеській області звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою про перегляд заочного рішення від 03 листопада 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб.
Дослідивши матеріали заяви, суддя доходить висновку про залишення її без руху з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 285 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі. У заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено: 1) найменування суду, який ухвалив заочне рішення; 2) імя (найменування) відповідача або його представника, які подають заяву, їх місце проживання чи місцезнаходження, номер засобів звязку; 3) обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; 4) посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача; 5) клопотання про перегляд заочного рішення; 6) перелік доданих до заяви матеріалів. Заява про перегляд заочного рішення підписується особою, яка її подає. До заяви про перегляд заочного рішення додаються її копії за кількістю учасників справи та копії всіх доданих до неї матеріалів. До заяви про перегляд заочного рішення, поданої представником відповідача, додається довіреність або інший документ, який підтверджує його повноваження. До заяви про перегляд заочного рішення додається документ про сплату судового збору. До заяви про перегляд заочного рішення додаються докази, на які посилається заявник.
До неналежно оформленої заяви про перегляд заочного рішення застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
Проте заявником при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення не зазначені обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача. До заяви про перегляд заочного рішення не додані довіреність або інший документ, який підтверджує повноваження заявника, не додані докази, на які посилається заявник
Також відповідачем не сплачено судовий збір за звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення у розмірі 352,40грн.
З змісту постанови ВСУ від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16 вбачається, що за загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України.
При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.
Обовязок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір це процесуальний обовязок, визначений нормами процесуального права.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.
Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.
Відповідно до частини четвертої статті 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Зазначене правило, закріплене і в статті 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, що однозначно розуміється як початок дії закону з моменту набрання ним чинності і припинення з утратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституційний Суд України Рішенням від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 конкретизував зазначений принцип, указавши, що положення частини першої статті 58 Конституції України щодо «незворотності» дії законів та інших нормативно-правових актів необхідно розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).
При цьому суд зазначив, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може передбачатися шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Для процесуального закону це означає, що діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія.
Відносно змін у статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, це означає, що звуження законом кола осіб, які звільняються від сплати судового збору, не може бути підставою для покладення на цих осіб обов'язку зі сплати судового збору після вчинення процесуальної дії, зокрема після відкриття провадження.
Водночас зазначена норма не передбачає продовження дії прав, які діяли раніше.
Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії.
З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.
За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка дії на момент вчинення певної процесуальної дії.
Враховуючи вищенаведене, суддя вважає, що зазначена заява підлягає залишенню без руху з наданням заявнику строку для усунення недоліків.
На підставі викладеного, керуючись ст.185 ЦПК України, суддя, -
Заяву Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Головного управління ДФС в Одеській області про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб залишити без руху, надавши заявнику строк для усунення зазначених недоліків заяви до пяти днів з дня отримання ухвали, інакше заява буде вважатися неподаною і повернута заявнику.
Розяснити, що якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк, виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 ЦПК України, заява вважається поданою в день первісного її подання до суду, та буде призначена до розгляду у судове засідання, інакше заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.
Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ А.П. ЦЕЛУХ