ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 175/916/16-ц

провадження № 61-4754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна Будівельна Компанія «Україна-Канада»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану його представником Слободяном Віталієм Миколайовичем, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Реброва С. О., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна Будівельна Компанія «Україна-Канада» (далі - ТОВ «МБК «Україна-Канада»), про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 18 січня 2008 року між TOB «МБК «Україна-Канада» та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір

№ 085/001-8 про надання відновлювальної кредитної лінії окремими траншами грошових коштів в межах максимального ліміту заборгованості у розмірі 4 000 000 доларів США зі сплатою позичальником за користування грошовими коштами 7 процентів річних + LIBOR (річний), комісії у розмірі та в порядку, передбаченому Тарифами на послуги по наданню кредитів. TOB «МБК «Україна-Канада» зобов'язалось повернути грошові кошти в строк до 17 січня 2014 року.

Виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечено іпотечним договором № 21, укладеним 18 січня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та TOB «МБК «Україна-Канада», за умовами якого останнє передало в іпотеку позивачу будинок - літ. А (дерево обк. цег.) загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

За таких обставин просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на житловий будинок - літ. А (дерево обк. цег.), загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки позивач звернувся з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку звернення стягнення на іпотеку, який не передбачений законом.

Крім того зазначив, що на момент укладення іпотечного договору у іпотекодавця (ТОВ «МБК «Україна-Канада») фактично не було права на передачу зазначеного майна в іпотеку, оскільки згідно договору купівлі-продажу від 1 лютого 2007 року ОСОБА_4 проведено повний розрахунок за придбаний нею спірний будинок і відповідно вона не повинна нести відповідальність своїм особистим майном за зобов'язаннями третіх осіб.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що спірне іпотечне майно за договором купівлі-продажу житлового будинку № 16/02-Р/КП від 1 лютого 2007 року та за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської від 11 січня 2010 року належить ОСОБА_4, і в установленому законом порядку зареєстроване за відповідачем. Вказаний договір купівлі-продажу укладено до укладення договору іпотеки від 18 січня 2018 року. На день розгляду справи договір купівлі-продажу та державна реєстрація права власності ніким не скасована; тобто право власності ОСОБА_4 на спірний житловий будинок не припинено.

Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 не повинна нести відповідальність своїм особистим майном за зобов'язаннями інших осіб та про фактичну відсутність у ТОВ «МБК «Україна-Канада» прав на передачу зазначеного майна в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» за іпотечним договором № 21 від 18 січня 2008 року.

Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що законодавством і договорами іпотеки не передбачено визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Відповідно до Іпотечного договору від 18 січня 2008 року, у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, воно реалізовується відповідно до приписів чинного законодавства

У жовтні 2016 року представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Слободян В. М. подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в силу статті 23 Закону України «Про іпотеку» відповідач має всі права іпотекодавця і несе його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Вказував, що висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_4 не повинна нести відповідальність своїм майном, та як спірний будинок належить останній на підставі договору купівлі-продажу від 1 лютого 2010 року і рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2010 року, а договір іпотеки укладено пізніше 18 січня 2008 року, є необґрунтованими і безпідставним, оскільки договір купівлі-продажу спірного будинку не посвідчений нотаріально і право власності у позивача виникло після визнання його за рішенням суду від 11 січня 2010 року, тобто після реєстрації іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 1 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 8 січня 2008 року між TOB «МБК «Україна-Канада» та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 085/001-8, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику окремими частинами (траншами) грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 4 000 000 доларів США. Крім того, за умовами вказаного договору, TOB «МБК «Україна-Канада» зобов'язувалось повернути грошові кошти в строк до 17 січня 2014 року та сплачувати за користування грошовими коштами проценти із розрахунку 7% річних + LIBOR (річний) комісії у розмірі та в порядку, передбаченому тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку № 1 до договору кредиту і є невід'ємною складовою частиною цього договору.

Виконання зобов'язань за кредитним договором № 085/001-8 забезпечено іпотечним договором № 21, укладеним між TOB «МБК «Україна-Канада» та ПАТ «Укрсоцбанк» 18 січня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 95. За умовами договору

TOB МБК «Україна-Канада» передало в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме будинок - літ. А (дерево обк. цег.) загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 1 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «МБК «Україна-Канада» укладено договір купівлі-продажу житлового будинку № 16/02-Р/КП, відповідно до якого ТОВ «МБК «Україна-Канада» передає, а ОСОБА_4 приймає у власність житловий будинок АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» протягом тривалого часу ухилялося від належного оформлення права власності вказаного об'єкта на відповідача, тому остання звернулась до суду з відповідним позовом і рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2010 року визнано за відповідачем право власності на вказаний житловий будинок.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ЗаконуУкраїни «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку»не передбачає визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначені Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року по справі № 760/14438/15-ц.

Оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» просить звернути стягнення на переданий в іпотеку будинок по АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на нього відповідно до передбаченого умовами договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення таких позовних вимог.

За таких обставин касаційний суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права шляхом звернення до суду з позовом про визнання права власності на предмет іпотеки.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що законодавство не виключає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану його представником СлободяномВіталієм Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик