ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №576/1168/18

Номер провадження 22-ц/788/1500/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року в складі судді Колодяжного А.О., ухваленого в м. Глухові, повний текст якого складений 20 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

28 травня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 17 серпня 2012 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 5700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення позичальник не виконав, тому станом на 28 лютого 2018 року утворився борг на загальну суму 117000 грн, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 8035,25 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 17 серпня 2012 року та 105,34 грн судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду в частині зменшення заборгованості по процентам не погодилось і, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його змінити в частині незадоволених вимог про стягнення процентів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги банк обґрунтовує тим, що відповідач заперечень проти позову не подавав, розмір заборгованості, як і факт укладення кредитного договору не спростував. Крім того, позивач вказує, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі договору приєднання, а відтак, підписання позичальником всіх складових цього договору, зокрема, Умов і Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку є не обов'язковим. Таким чином, законних підстав для нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом за ставкою Національного банку України суд першої інстанції не мав.

В іншій частині, тобто, в частині вирішених вимог про стягнення боргу по тілу кредиту, судове рішення не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 17 серпня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 10).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчив, що він був ознайомлений і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані заявнику для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, як вбачається з анкети-заяви, заявника було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку. Заявник зобов'язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 17 серпня 2012 року станом на 28 лютого 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 117000 грн, яка складається з 5680 грн заборгованості за кредитом та 111320 грн заборгованості по процентам за користування кредитом (а.с. 6-7).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір № б/н від 17 серпня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений і останній має обов'язок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування коштами. Проте, як вказав суд першої інстанції, враховуючи, що умовами укладеного договору розмір процентів за користування кредитом не були передбачені, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку позичальник не підписував й оригінали цих документів позивач відповідачу не передавав, тому вимоги про стягнення 111320 грн боргу по процентам за користування кредитними коштами задовольнив частково, оскільки виходив з передбаченого ч. 1 ст. 1054 ЦК України обов'язку позичальника сплачувати банку проценти за користування кредитом за обліковою ставкою Національного банку України, які суд визначив у розмірі 2355,25 грн.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору за період з 17 серпня 2012 року по 28 лютого 2018 року, в якому відображений рух коштів, а саме: з 18 серпня 2012 року позичальник почав використовувати кредитні кошти та частково повертати борг, здійснивши останній платіж у сумі 95,31 грн 09 серпня 2015 року (а.с. 6-8).

Нараховувати проценти за користування кредитними коштами банк почав з 21 вересня 2012 року, тобто, після закінчення пільгового періоду. З цього часу у позичальника обліковувався борг по процентам за користування кредитними коштами.

Крім того, з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 1999 року по 18 липня 2018 року вбачається, що рух коштів (використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальником, нарахування банком процентів, пені та штрафу) здійснювався з використанням кредитних карток НОМЕР_2 та НОМЕР_3 (а.с. 76-82).

Як зазначалось вище, ОСОБА_1, підписавши 17 серпня 2012 року анкету-заяву, приєднався до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також погодився на запропоновані банком умови використання кредитних коштів.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги в частині права банку на стягнення процентів за користування кредитом, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг в Приватбанку, які подані останнім разом з позовом, не підписані відповідачем.

Проте, суд першої інстанції не врахував, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З наданого заявником апеляційної скарги наказу № 906 СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» від 06 березня 2010 року вбачається, що додана до позовної заяви редакція Умов та Правил надання банківських послуг є саме тими умовами кредитного договору, які діяли на день підписання ОСОБА_1 анкети-заяви, тобто, станом на 17 серпня 2012 року (а.с. 12-35, 99-100).

Крім того, відповідач також погодився і з встановленою банком на момент підписання анкети-заяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні, що не перевищує 30% річних, оскільки, використавши кредитні кошти, які банк запропонував надати позичальнику на умовах сплати ним вказаної процентної ставки, ОСОБА_1 їх періодично повертав, тобто, вчинив дії, що свідчать про згоду на запропоновані банком умови кредитування.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, на думку колегії суддів, договір позичальником частково виконувався, а згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас, банк і позичальник не визначили строк дії кредитного договору, проте, можливість використання кредитних коштів відповідач реалізовував за допомогою платіжного засобу - кредитної картки, яка мала визначений банком строк дії кредитного ліміту.

17 серпня 2012 року банк відкрив ОСОБА_1 рахунок НОМЕР_4 та передав позичальнику кредитну карту НОМЕР_2, на якій того ж дня був встановлений кредитний ліміт у сумі 300 грн, а 29 серпня 2012 року ліміт кредитних коштів був збільшений до 1100 грн, 29 січня 2013 року - до 1600 грн, 11 квітня 2013 року - до 2200 грн, а 11 грудня 2013 року - до 5700 грн (а.с. 9).

Кредитна картка НОМЕР_2 діяла по 31 березня 2016 року, після чого відповідачу банк надав кредитну картку НОМЕР_3 зі строком дії по 30 листопада 2016 року (а.с. 98).

Отже, сторонами кредитного договору було обумовлено строк кредитування, який співпадав зі строком дії кредитної картки, тобто, позичальник мав можливість використовувати кредитні кошти у межах строку дії кредитної картки.

Таким чином, на думку колегії суддів, позичальник погодився на умову кредитного договору стосовно строку повернення кредиту, який відповідає строку дії кредитної картки, а тому колегія суддів виходить з обов'язку позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами до дня закінчення строку дії кредитної картки.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитної картки НОМЕР_2 сплив 31 березня 2016 року, після чого ОСОБА_1 була видана нова кредитна картка НОМЕР_3 зі строком дії по 30 листопада 2016 року (а.с. 98).

Як зазначалось вище, позичальник частково повертав кредит, здійснивши останній платіж 09 серпня 2015 року у сумі 95,31 грн, чим визнав як наявність кредитної заборгованості, оскільки сплатив кошти на її часткове погашення, так і строк виконання своїх зобов'язань з повернення кредиту по 30 листопада 2016 року, який банк продовжив шляхом видачі позичальнику нової кредитної картки НОМЕР_3 взамін тієї, строк дії якої сплив 31 березня 2016 року.

Отже, ОСОБА_1 погодився із встановленим банком новим строком кредитування по 30 листопада 2016 року, а відтак, згідно умов кредитного договору, мав обов'язок щомісячно повертати банку кредит та до закінчення строку дії кредитної картки сплачувати банку не більше, ніж 30 % річних за використання кредитних коштів.

Проте, після 09 серпня 2015 року позичальник щомісячних платежів у рахунок сплати кредиту та процентів за використання кредитних коштів не здійснював, тому банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку дії кредитної картки НОМЕР_3, тобто, за період з 01 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року, оскільки позичальник в подальшому борг не визнавав, а також не погоджувався на продовження (пролонгацію) строку дії кредитної картки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні, що не перевищує 30% річних за період з 21 вересня 2012 року, тобто, з часу нарахування банком процентів за користування кредитом, по 30 листопада 2016 року.

Ураховуючи, що заборгованість по тілу кредиту становить 5680 грн, яку позивач не оскаржує, тому заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за період з 21 вересня 2012 року по 30 листопада 2016 року, виходячи з процентної ставки на рівні 30 % річних, складає 7152,13 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами підлягають частковому задоволенню на суму 7152,13 грн, а рішення суду в цій частині необхідно скасувати.

Таким чином, приймаючи до уваги, що вирішивши питання про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, виходячи із ставки Національного банку України, суд першої інстанції, тим самим, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цих вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 7152,13 грн. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 12832,13 грн (5680 грн боргу по тілу кредиту + 7152,13 грн боргу по процентам за користування кредитом) заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню в зазначеній вище частині, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині розміру судових витрат необхідно змінити.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 11 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України сплачені АТ КБ «Приватбанк» судові витрати в суді першої інстанції у сумі 193,82 грн судового збору (11 % від 1762 грн), а не 105,34 грн, як вказав суд першої інстанції, та в апеляційному суді - у сумі 290,73 грн (11 % від 2643 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок ОСОБА_1

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитними коштами скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 41400, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) 7152 грн 13 коп. боргу по відсоткам за користування кредитом.

Заочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» 193 грн 82 коп. судового збору.

В іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 290 грн 73 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач С.Г.Хвостик

Судді: О.І.Собина

В.І.Криворотенко