Єдиний унікальний номер: 448/912/18
Провадження № 2/448/771/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

05.11.2018 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі судового засідання Шегинській Л.М.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Малнівської сільської ради Мостиського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, Приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_3, про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: с.Малнів, вул.Місцева, 49 Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір» і у такому проживали: він (позивач), його (позивача) матір ОСОБА_2 та його (позивача) батько ОСОБА_4. Вважає що кожному з них належало по 1/3 ідеальній частині вказаного будинковолодіння.

Зазначає, що 13.02.2017р. помер його батько ОСОБА_4, котрий за життя своїм майном розпорядився, склавши заповіт на його (позивача) користь.

Стверджує, що у визначений законом строк звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами нотаріус йому відмовив через відсутність належних правовстановлюючих документів.

Вказує, що його матір ОСОБА_2 у встановленому законом порядку відмовилась від частки у спільному майні подружжя та обовязкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, а також відмовилась від належної їй частки у колгоспному дворі.

З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, позивачем ОСОБА_1 право власності на спірне будинковолодіння (житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: с.Малнів, вул.Місцева, 49 Мостиського району Львівської області) вцілому.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, однак подав на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить слухати справу у його відсутності.

Представник відповідача Малнівської сільської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не зявився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує та просить справу слухати у його відсутності.

Третя особа ОСОБА_2 судове засідання не зявилася, однак подала на адресу суду письмову заяву, в якій зазначила, що проти позовних вимог позивача ОСОБА_1 не заперечує та просить слухати справу у її відсутності

Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, проте подав копії сторінок спадкової справи за №533/2017, заведеної після смерті ОСОБА_4, який помер 13.02.2017р., інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 24.09.2018р. №53419535, та просив розглядати дану цивільну справу у його відсутності.

Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України.

Судом встановлено, що будинковолодіння по вул.Місцевій, 49 в с.Малнів Мостиського району Львівської області відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого був ОСОБА_4, а членами такого, як вважає суд: його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_1, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Малнівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №1117 від 19.06.2018р., виданою на підставі виписок з погосподарських книг по с.Малнів Мостиського району. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого.

Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору.

Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали ОСОБА_4 (батько позивача), ОСОБА_2 (мати позивача) та ОСОБА_1 (позивач), тобто кожен по 1/3 частці будинковолодіння по вул.Місцева, 49 в с.Малнів Мостиського району Львівської області.

13.02.2017 року відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_4.

До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця ОСОБА_4, входило право власності на 1/3 ідеальну частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №49 по вул.Місцевій в с.Малнів Мостиського району Львівської області.

Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець ОСОБА_4 за життя усім своїм майном розпорядився, склавши 09.12.2004 року заповіт на імя сина ОСОБА_1, позивача по справі.

Згідно довідки, виданої виконкомом Малнівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №1118 від 19.06.2018р. слідує, що ОСОБА_4, який помер 13.02.2017р., на час смерті був зареєстрований та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. На час смерті ОСОБА_4 разом з ним за вказаною адресою постійно проживали його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_1, позивач по справі.

Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом спадщини, яка відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_4 та такий у відповідності до вимог статей 1268-1269 ЦК України вважається таким, що прийняв дану спадщину.

Факт прийняття ним спадщини стверджується його спільним проживанням зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час смерті згідно довідки, виданої виконкомом Малнівської сільської ради Мостиського району Львівської області 19.06.2018 року за №1118.

Крім того, позивач ОСОБА_1 у встановлені законом строк та порядку звернувся до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_3 із заявою про прийняття даної спадщини.

Дружина спадкодавця ОСОБА_4 ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявами про те, що вона не претендує як на обовязкову частку у спадщині, так і на частку у спільному з ОСОБА_4 майні, як майні подружжя.

Отже, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 успадкував належне спадкодавцю майно - 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул.Місцева, 49 в с.Малнів Мостиського району Львівської області.

Відповідно частка позивача ОСОБА_1 у спірному житловому будинку збільшилася до 2/3 ідеальних частин (1/3 частка, що належала йому як члену колгоспного двору + 1/3 частка, яку він успадкував після смерті батька ОСОБА_4С.).

В той же час, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок та належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору.

Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року.

Отже, з 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчується на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року не посвідчує прав власності на обєкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками.

Так, судом встановлено, що рішення про розподіл колгоспного двору по вул.Місцевій, 49 в с.Малнів Мостиського району Львівської області не виносилось і розподіл даного будинку, як майна колгоспного двору між його співвласниками, які станом на 15.04.1991р. проживали у такому дворі, не проводився.

Відповідно до п.4.15 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом МЮУ №296/5 від 22.02.2012р., видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Третя особа ОСОБА_2 відмовилась від належної їй частки у майні колгоспного двору по вул.Місцевій, 49 в с.Малнів Мостиського району Львівської області та на таке не претендує.

Згідно п.2 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності.

Відповідно до ч.1 ст.347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Оскільки частки колишніх членів колгоспного двору у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровані, суд вважає за недоцільне звернення до державного реєстратора з заявою про відмову від права власності на належні частки.

Статтею 121 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачено, що володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою усіх членів двору.

Отже, оскільки, жоден із співвласників не оформив правовстановлюючих документів на належні їм частки у спірному будинку, відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, що унеможливлює оформлення спадщини в нотаріальному порядку (в позасудовому порядку), суд вважає, що права позивача підлягають захисту у судовому порядку саме шляхом визнання права.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця ОСОБА_4; копією спадкової справи за №533/2017, заведеної після смерті ОСОБА_4, який помер 13.02.2017р.; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 24.09.2018р. №53419535; листом-повідомленням приватного нотаріуса ОСОБА_3 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок від 30.03.2018р.; довідками виконавчого комітету Малнівської сілької ради Львівської області за №1118 від 19.06.2018р. та №1117 від 19.06.2018р.; копією паспорта позивача по справі; письмовою заявою третьої особи ОСОБА_2, скерованою на адресу суду; іншими матеріалами справи.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Місцевій, 49 в с.Малнів Мостиського району Львівської області в цілому.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 200 ч.3, 206 ч.4, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Малнівської сільської ради Мостиського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2, Приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_3, про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №49 по вул.Місцева в с.Малнів Мостиського району Львівської області.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.В.Кічак

Рішення набрало законної сили «___» ______________ 20 р.

Суддя Ю.В.Кічак