16 жовтня 2018 року
справа № 489/5668/16-ц
провадження № 6/489/212/18
УХВАЛА

Іменем України

12 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря судового засідання Коденко К.В.

за участю:

відповідача (заявник) ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва заяву ОСОБА_1 про відстрочку виконання судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить відстрочити виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.08.2017 по справі № 489/5668/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення строком на один рік до 26 вересня 2019 року.

В обґрунтування заяви вказує, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.08.2017, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19.10.2017 та постановою Верховного Суду від 26.06.2018, задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом його виселення разом з дружиною ОСОБА_2 з житлового будинку № 36 по провулку Такелажному (Жовтневому) в м. Миколаєві. На підставі вищевказаного рішення суду був виданий виконавчий лист, який предявлений позивачем до примусового виконання до Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва. Однак, на теперішній час склалися життєві обставини, які ускладнюють виконання рішення суду, оскільки він є інвалідом третьої групи внаслідок захворювання на епілепсію, через що не може влаштуватися на роботу та винаймати інше житло, у звязку з чим його сімя перебуває у тяжкому матеріальному становищі. Тому звернувся до суду із даною заявою, зазначивши, що за час відстрочення він зможе знайти роботу та оплачувати оренду житла.

У судовому засіданні заявник заяву підтримав та разом із відповідачем ОСОБА_2 просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 підтримала письмову заяву позивача, в якій він просив відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду, оскільки це завдасть шкоди його законним правам та інтересам, так як заявник та його дружина ОСОБА_2 (відповідачі по справі), без усяких підстав та його дозволу як власника, проживають у будинку по провулку Такелажному (Жовтневому), 36 у м. Миколаєві, користуються комунальними послугами, не сплачуючи за них, тим самим створюють борги, відповідальність за які лягає на нього, а також перешкоджають йому розпорядитись даним житловим будинком на власний розсуд.

Дослідивши заяву з доданими до неї документами та матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Згідно статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до положень частини 1, 3, 4, 5 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сімї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Отже, відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють обєктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.

Підстави для відстрочки виконання рішення повинні бути чітко встановлені та підтверджені відповідними доказами.

За вимогами частини 5 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 51 справи «ОСОБА_5 проти України» зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції»

від 19.03.1997, п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», п. 66).

Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії»). Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі «Райлян проти Росії», п. 31) (пункт 53 рішення у справі «ОСОБА_5 проти України»).

Оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що заявник не подав суду жодного переконливого доказу, який послужив би підставою для відстрочення рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.08.2017, яке набрало законної сили 19.10.2017 та на підставі, виданого 15.08.2018 судом виконавчого листа, згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.08.2018 знаходиться на примусовому виконанні в Інгульському відділі державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, оскільки ОСОБА_1 мав достатньо часу для вжиття заході до працевлаштування після набрання рішенням суду законної сили, в тому числі з урахуванням встановленої йому після повторного огляду третьої групи інвалідності на строк з 13.04.2018 по 01.05.2020.

Інші доводи заявника тривале проживання в будинку№ 36 по провулку Такелажному (Жовтневому) в м. Миколаєві, де він проживає із своєю дружиною ОСОБА_2, та відсутність іншого житла, оцінка яким була надана при вирішенні спору по суті, також не можуть бути підставами для застосування судом відстрочки виконання рішення в порядку статті 435 ЦПК України.

При цьому, суд наголошує, що незважаючи на те, що примусове виконання рішення розпочалося з 23.08.2018, тобто після отримання позивачем виконавчого листа і звернення до органу державної виконавчої служби, перебіг строку виконання такого рішення розпочався після набрання ним законної сили, що відповідає вимогам ст.129-1 Конституції України, якою передбачено обовязковість виконання судового рішення.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення задоволенню не підлягає, оскільки виключних обставин, які унеможливлюють або утруднюють виконання рішення суду та які б могли бути підставою для відстрочки його виконання, враховуючи тривалість проживання заявника після набрання законної сили судовим рішенням про виселення в житловому будинку, власником якого є позивач, право якого мирне володіння своїм майном через дії заявника вважається порушеним, не встановлено.

Керуючись статтями 353, 354, 435 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.08.2017 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду підписано 16.10.2018.

Суддя І.В.Коваленко