Справа № 204/1972/18
Провадження № 2/204/948/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника Дніпровської міської ради Гущиної М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, -

В С ТА Н О В И В:

У березні 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_6 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, в якій позивач просить: визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині після померлого батька ОСОБА_7 в розмірі 1/3 частин всього спадкового майна; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/3 частин всього спадкового майна видане на підставі заповіту ОСОБА_7, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 2- 959 від 18.02.1993 року; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/3 частин АДРЕСА_1 серії НОМЕР_2, серія та номер: НОМЕР_3, видане 09.02.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Юрієм Миколайовичем ОСОБА_2; визнати за нею право власності на 1/3 частки АДРЕСА_1, припинивши на цю частку право власності ОСОБА_2. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, ОСОБА_6, народилась у ІНФОРМАЦІЯ_18 році та її батьками є: батько - ОСОБА_7, мати - ОСОБА_10. ІНФОРМАЦІЯ_19 року батько позивача - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер. Після смерті батька відкрилася спадщина. Батькові на праві власності належав будинок за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується листом «Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації» від 09.10.2017 року №13633. Спадкоємцями першої черги після смерті батька була позивач, як донька, та її рідний брат - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2. Їх мати - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, померла ІНФОРМАЦІЯ_20 року, тобто ще до смерті батька. На момент смерті батько позивача постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1. Позивач разом з братом, як спадкоємці першої черги, прийняли спадщину після смерті батька, бо фактично протягом шести місяців після смерті батька вступили у володіння (управління) спадковим майном. Позивач після похорон взяла собі деякі особисті речі, які належали батькові - частину посуду, годинник, килим, деякі меблі та документи на АДРЕСА_1. Рідний брат позивача ОСОБА_11 залишився проживати в будинку батька, за адресою: АДРЕСА_1. За законодавством і за домовленістю з братом спадкове майно батька було поділено між ними в рівних частках по 1/2 кожному. При цьому, посилається на ст.ст. 524, 529, 549, 553, 554 ЦК УРСР. Зазначила, що її воля, і воля її брата, як спадкоємців, знайшли своє вираження у вчиненні ними певних дій - вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном батька. Офіційно, після спливу шестимісячного строку, права на будинок батька вони з братом не оформлювали через відсутність коштів та у зв'язку з тим, що граничні строки для оформлення спадщини після її прийняття законодавством не були встановлені. ІНФОРМАЦІЯ_21 року рідний брат позивача ОСОБА_11, помер. У встановлений строк 08 грудня 2017 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті брата. Однак нотаріус Прийдак Ю.М. листом №6/02-14 від 16 січня 2018 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що від імені її брата ОСОБА_11 19 липня 2017 року був посвідчений заповіт на все майно, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка прийняла спадщину. Тому, позивач втратила право на спадкування після брата, як спадкоємець за законом другої черги. Виходячи з вищезазначеного, вважаючи, що брат мав право заповісти лише належне йому майно - половину батьківського АДРЕСА_1, позивач вирішила оформити права на свою успадковану після батька 1/2 частку в цьому будинку і 28.02.2018 року звернулась до третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за місцем відкриття спадщини після смерті батька позивача з заявою про прийняття спадщини та надала докази фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном батька. Однак, державний нотаріус Янкова І.В. відмовила їй у видачі свідоцтва про права на спадщину за законом на майно після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_22 року батька - ОСОБА_7, про що винесла постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій від 28.02.2018 року. Постанова нотаріуса обґрунтована тим, що у встановлений законодавством шестимісячний строк, з ІНФОРМАЦІЯ_22 року по 19.06.1994 року, позивачем, як спадкоємцем ОСОБА_7 до нотаріальної контори заява не подавалась. Згідно паспорта позивача вона на день смерті не була зареєстрована з померлим батьком ОСОБА_7, тобто факт прийняття спадщини нею спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем не підтверджується. Крім того в матеріалах спадкової справи міститься інформація щодо заповіту від імені спадкодавця, її батька - ОСОБА_7, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.02.1993 року, зареєстрований № 2- 959 на іншу особу. Тобто, саме з постанови нотаріуса Янкової І.В. про відмову у вчинені нотаріальних дій від 28.02.2018 року позивачу стало відомо про те, що її батько 18.02.1993 року залишив заповіт на іншу особу. Вважає, що зазначеним заповітом батько позивача порушив її права на обов'язкову частку у спадщині. Позивач є дитиною (донькою) спадкодавця (тобто батька) і на момент відкриття спадщини після смерті батька (ІНФОРМАЦІЯ_22 року) була непрацездатною, бо ще з 05.03.1989 року перебувала на пенсії за віком, відповідно вона має право на обов'язкову частку у спадщині батька незалежно від змісту заповіту. Таким чином, оскільки на момент смерті батька позивач була непрацездатна, вона має право на обов'язкову частку у спадщині у розмірі 2/3 частини, яка належала б їй при спадкоємстві за законом, а інша частка перейде до особи за заповітом. Заповіт в тій частині, де порушується право спадкоємців на обов'язкову частку спадкового майна, вважається недійсним. Вона з братом ОСОБА_11, як діти померлого батька за законом, успадкували б будинок у рівних частках, тобто по ? частці кожному. Відповідно, розмір обов'язкової частки позивача у спадщині після смерті батька складає 1/3 частку від всього спадкового майна. Тобто, заповіт батька ОСОБА_7, посвідчений Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.02.1993 року та зареєстрований № 2- 959 є недійсним в частині, яка дорівнює 1/3 частці спадщини. Відповідно є частково незаконними і недійсними усі наступні правочини і правовстановлюючі документи щодо спірного будинку. У зв'язку з правами позивача на обов'язкову частку у спадщині вважає, що є частково (на 1/3 частку) недійснім і свідоцтво про спадщину серії НОМЕР_2, серія та номер: НОМЕР_3, видане 09.02.2018р. ПН ДМНО Прийдак Ю.М., та відповідно незаконним право власності ОСОБА_2 на 1/3 АДРЕСА_1. У зв'язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом.

24 квітня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги вона не визнає з огляду на наступне. Посилаючись на ст.ст. 524, 535, 548,549 ЦК УРСР зазначила, що дійсно позивач мав право на обов'язкову долю у спадщині, що відкрилася після смерті її батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_22 року, але позивач зазначену спадщину не прийняв, так як вона не тільки не була прописана як на день смерті спадкодавця так і протягом шести місяців після неї, з ним за одною адресою, так і не звернулася с заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори. Ці факти підтверджуються самим позивачем в позовній заяві. Зазначила також, що розрахунок обов'язкової частки, на яку претендує позивач, зроблений не коректно, так як позивач навмисно не зазначив ще одну дитину свого батька ОСОБА_7, а саме ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_6, а тому і розрахунок обов'язкової частки повинен виглядати інакше: спадкоємці за законом це ОСОБА_6 - 1/3 частка, ОСОБА_13 - 1/3 частка та ОСОБА_11 - 1/3 частка, а тому і претендувати позивач могла б тільки на 2/9 частки від усього майна. Стосовно посилання позивача на те, що вона фактично прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме - посуду, годинника, килима, деяких меблів та документів на спірний будинок, зазначає, що документів на спірний будинок, а саме свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок та домової книжки, у неї ніколи не було та немає на сьогоднішній день, так як вони постійно знаходилися у її брата ОСОБА_11, а незадовго до його смерті, були передані відповідачу. Як вбачається з позовної заяви, позивач не була прописана разом із спадкодавцем, разом із ним не мешкала та немала жодного документу виданого на ім'я померлого, на майно, користування, управління та розпорядження яким можливо тільки після оформлення права на нього. Твердження позивача відносно того, що вона фактично прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7 шляхом отримання посуду, годинника, килиму, деяких меблів, що належали померлому є нісенітницею та не може бути належним доказом у справі, так як будь-яких відомостей відносно належності перелічених предметів спадкодавцю бути не може, так як ці речі та предмети не мають жодних індивідуальних ознак та особливостей, які б могли ототожнювати їх із спадкодавцем. Позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину не можуть бути задоволені тому, що позивач як на день підписання заповіту її братом ОСОБА_11 (19.07.2017 року), так і на день смерті ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_21 року не була власницею АДРЕСА_1. Також зазначила, що позивач мала б звернутися до суду з вищезазначеним позовом не пізніше 19.06.1997 року, тобто протягом трьохрічного терміну, починаючи з моменту, як позивач дізнався про порушення свого права. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давнини, що підтверджується датою звернення позивача з вказаним позовом до суду, яка зазначена на позовній заяві як 20.03.2018 року. У зв'язку з викладеним відповідач просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі за безпідставністю.

26 квітня 2018 року до суду від представника відповідача Дніпровської міської ради - Луценко Н.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач Дніпровська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Обов'язковою умовою звернення до суду є існування порушення прав чи законних інтересів позивача. Однак, позовна заява та матеріали справи не містять посилань на будь-які порушення, невизнання або оспорювання Дніпровською міською радою передбачених законодавством прав чи законних інтересів позивача та, взагалі, відсутні будь-які докази звертання до Дніпровської міської ради з питання, заявленого у позовній заяві. Як наслідок, немає підстав вважати, що передбачені законом права чи законні інтереси позивача були порушені, не визнанні або оспорені. Крім того, лише за відсутності усіх інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про спадщину, НОМЕР_2, серія та номер: НОМЕР_3, видане 09.02.2018 року приватним нотаріусом Прийдак Ю.М. Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Отже, на підставі вищевикладеного, позивачем необгрунтовано зазначено, чому Дніпровська міська рада залучена відповідачем по справі. Як вбачається з матеріалів справи, заява про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк - з ІНФОРМАЦІЯ_22 року по 19.06.1994 року спадкоємцем ОСОБА_7 до нотаріальної контори не подавалась. Згідно паспорта на ім'я ОСОБА_6 серії НОМЕР_4, виданого Красногвардійський РВ УМВС України в Дніпропетровській області 17.12.1998, ОСОБА_6 на день смерті не була зареєстрована із померлим ОСОБА_7, тобто факт прийняття спадщини ОСОБА_6 спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем не підтверджується. Крім того, в матеріалах спадкової справи міститься інформація щодо заповіту від імені спадкодавця - ОСОБА_7, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.02.1993 року за реєстровим № 2 -959 на іншу особу. У зв'язку з викладеним просила відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

07 травня 2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача Дніпровської міської ради, в якому зазначено, що висновки представника відповідача Дніпровської міської ради є хибними і необґрунтованими. Вважає, що відповідач неправильно визначився з предметом позову. Предметом позову ОСОБА_6 є не тільки спадкове майно після смерті її брата ОСОБА_11, померлого у ІНФОРМАЦІЯ_21, спадкоємцем якого дійсно є саме відповідач ОСОБА_2, а у тому числі і порушення права позивача ОСОБА_6 на обов'язкову частку на спадкове майно після смерті її батька ОСОБА_7 у ІНФОРМАЦІЯ_22. А станом на час звернення позивача ОСОБА_6 до суду у 2018 році з вимогою відновити порушені її батьком права на обов'язкову частку у спадковому майні, вже відсутні інші спадкоємці за заповітом і за законом після смерті батька позивача ОСОБА_7, померлого у ІНФОРМАЦІЯ_22. У зв'язку з зазначеним, вважає, що позивач цілком правомірно залучив у якості співвідповідача по справі територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради. Позивач фактично прийняла спадщину після смерті батька, але в інший, передбачений законодавством, чинним на час відкриття спадщини спосіб - шляхом вступу у володіння спадковим майном свого батька. Позивач від спадщини після смерті батька не відмовлялась. Її воля, як спадкоємця, знайшла своє вираження у вчиненні нею певних дій - вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном батька протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У зв'язку з викладеним просила суд відхилити заперечення, надані у відзиві представника відповідача - Дніпровської міської ради в повному обсязі.

Крім того, 07 травня 2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2, в якому зазначено, що зазначені у відзиві обставини не спростовують доводів позовної заяви та підлягають відхиленню з огляду на наступне. Дійсно, позивач не заперечує, що ще одною дитиною її батька була ОСОБА_13. Разом з тим вона вважає, що ці обставини не впливають на розмір її обов'язкової частки у спадщині. Її сестра ОСОБА_13 не захотіла приймати спадщину після смерті батька і відмовилась вчиняти щодо цього будь-які дії. За домовленістю поміж ними прийняли спадщину після смерті батька лише дві особи - позивач та її рідний брат - ОСОБА_11. Позивач фактично прийняла спадщину після смерті батька шляхом вступу у володіння спадковим майном, а саме - майна та документів на спірний будинок. Ці речі та документи вона забрала до спливу шестимісячного строку після смерті батька. Документи на будинок знаходились у неї вдома, але після чергового звільнення з місць позбавлення волі, не пам'ятає у якому році, її брат ОСОБА_11 попросив надати їх йому для вчинення певних дій, для яких саме, вона зараз не пам'ятає точно, тому вона віддала вказані документи йому. Доводи відповідача про те, що позивач пропустила строк позовної давності, позивач вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Позивач від спадщини не відмовлялась. Так, дійсно, офіційно, після спливу шестимісячного строку, права на будинок батька позивач і її брат не оформлювали. Разом з цим, це не є порушенням законодавства, бо граничні строки для оформлення спадщини після її прийняття законодавством не були встановлені. Про порушення своїх спадкових прав позивач дізналася лише 28.02.2018 року і звернувшись до суду у 2018 році і строку позовної давності не порушила. У зв'язку з викладеним, просила суд відхилити заперечення, надані у відзиві відповідача ОСОБА_2 в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В судовому засіданні 30 липня 2018 року позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково пояснила суду, що з 1959 року вона проживає за адресою: АДРЕСА_2. Її батьки та брат проживали по АДРЕСА_1. Вона по АДРЕСА_1 не проживала, а лише допомагала батькам по господарству. У ІНФОРМАЦІЯ_23 померла її мати, після смерті матері спадщина не залишилася, в неї не було майна та до нотаріуса ніхто не звертався. Все життя батьки проживала за зазначеною адресою. Батько до своєї смерті залишив їй документи на вищевказаний будинок. Точну дату вона не пам'ятає. Через деякий час її брат - ОСОБА_11 звільнившись з місць позбавлення волі, та попросив у неї документи на будинок батька, коли це відбулося вона не пам'ятає. На прохання ОСОБА_11 вона надала йому вказані документи, однак згодом останній так і не повернув їй ці документи. Це було ще до смерті батька. Після смерті батька його похованням займалась вона та сестра ОСОБА_13. ОСОБА_11 грошових коштів на поховання батька не надавав. Коли минуло сорок днів після смерті батька вона взяла речі батька - самовар, посуд та його годинник. Про наявність заповіту на АДРЕСА_1 брат їй нічого не казав, їй про це відомо не було, вона дізналася про заповіти тільки після смерті брата у ІНФОРМАЦІЯ_21.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповідях на відзиви відповідачів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала та просила суд відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову в повному обсязі. Також визнала, що позивач мала права на обов'язкову частку у спадщині. Додатково пояснила суду, що вона була сусідкою ОСОБА_11 та проживає по АДРЕСА_5 з 09 липня 1988 року. ОСОБА_11 проживав разом з батьком, а після смерті батька став проживати по АДРЕСА_1 один. Всі відмовились від нього, ніхто до нього не приходив. Вона доглядала за ОСОБА_11, у зв'язку з чим у липні 2017 року він склав на її ім'я заповіт. У ОСОБА_11 була також дружина та донька, однак їй відомо, що вони були розлучені, не спілкувались та не підтримували жодних зв'язків вже тривалий час. Позивач за адресою: АДРЕСА_1, не проживала.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Дніпровської міської ради - Гущина М.С. в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Допитана в судовому засіданні 11 червня 2018 року в якості свідка ОСОБА_16 суду повідомила, що позивач ОСОБА_6 є її матір'ю. У ІНФОРМАЦІЯ_22 її матір поховала свого батька - ОСОБА_7. Брат матері - ОСОБА_11 половину свого життя провів у місцях позбавлення волі. Вона та її мати також доглядали за дідом - ОСОБА_7 Після смерті діда, його похованням займалась мати та сестра матері - ОСОБА_16. Після смерті діда - вона разом зі своїй матір'ю забрали речі, які матір дарувала діду за життя та інші речі домашнього вжитку, а саме самовар, годинник та інші. Після смерті діда, позивач домовилась зі своїм братом - ОСОБА_11, що вони разом поділять спадщину діда, про заповіт йм нікому нічого не було відомо. Сестра її матері - ОСОБА_16 за домовленістю між нею, позивачем та ОСОБА_11 відмовилась від спадщини. Також, вона пам'ятає ситуацію, коли ОСОБА_11 не пускав діда у будинок, в той час, коли на вулиці був мороз, після чого у діла була гангрена ніг.

Допитана в судовому засіданні 11 червня 2018 року в якості свідка ОСОБА_17 суду пояснила, що раніше вона проживала по АДРЕСА_3. Відповідач ОСОБА_2 є її колишньою сусідкою, родина ОСОБА_11 також були сусідами. ОСОБА_2 також була сусідкою ОСОБА_11 та ОСОБА_7 Зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що ОСОБА_7 за життя склав заповіт на ім'я ОСОБА_11, який передав на зберіганні сім'ї ОСОБА_18.

Допитана в судовому засіданні 11 червня 2018 року в якості свідка ОСОБА_18 суду пояснила, що вона проживає по АДРЕСА_4. Зазначила, що позивач не ходила до ОСОБА_7 за його життя, годуванням останнього займався ОСОБА_11 За життя ОСОБА_7 склав заповіт на ім'я ОСОБА_11, який передав їй на зберігання та сказав віддати його лише ОСОБА_11. Разом з заповітом ОСОБА_11 передав їй також домову книгу та документи на будинок. Весь час документи були у них вдома.

Допитаний в судовому засіданні 11 червня 2018 року в якості свідка ОСОБА_19 суду пояснив, що раніше він проживав на АДРЕСА_5. Відповідач ОСОБА_2 була його сусідкою. Також, він товаришував з ОСОБА_11. Батько ОСОБА_11 - ОСОБА_7 товаришував з його батьком. Позивач майже не відвідувала свого батька, приблизно раз на місяць заходила на 15 хвилин. За життя ОСОБА_7 склав заповіт на ім'я ОСОБА_11, який приніс його батьку на зберігання разом з документами на будинок. До смерті ОСОБА_11 вищевказані документи зберігались у його будинку. Одного разу ОСОБА_11 брав вищевказані документи для оформлення якихось довідок. Згодом, документи за проханням ОСОБА_11 він віддав відповідачу - ОСОБА_2.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_16 року у с. Ново-Покровка Солонянського району Дніпропетровської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_5, виданим Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 17 грудня 1998 року (а.с. 163).

Дошлюбне прізвище ОСОБА_6 - «ОСОБА_6», яке вона змінила у зв'язку з укладенням 28 червня 1959 року шлюбу з ОСОБА_20, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_6, виданим 28 червня 1959 року Бюро РАЦС Красногвардійського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 645 (а.с. 12).

Батьками ОСОБА_6 є: батько - ОСОБА_7, мати - ОСОБА_10, що підтверджується Архівною довідкою НОМЕР_7 від 23 жовтня 2017 року, виданою Державним архівом Дніпропетровської області Дніпропетровської обласної державної адміністрації, актовий запис про народження № 70 (а.с.11).

Мати позивача - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_14, померла ІНФОРМАЦІЯ_20 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8, виданим повторно 13 лютого 2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 779 (а.с. 15).

Судом встановлено, що після смерті матері позивача - ОСОБА_10, із заявами про відмову/прийняття спадщини не звертався та спадкова справа не відкривалася, що підтверджується листом третьої Дніпровської державної нотаріальної контори № 2646/01-16 від 08.08.2018 року (а.с. 199).

З 05 березня 1989 року позивач ОСОБА_6 є пенсіонером за віком, що підтверджується Посвідченням № НОМЕР_9, виданим 31 березня 1989 року (а.с. 21).

За життя, батьку позивача - ОСОБА_7 на праві особистої власності належав житловий АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 11 жовтня 1990 року, виданим Красногвардійським відділом комунального господарства Виконавчого комітету Красногвардійської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської ради народних депутатів № 318/16 від 26 червня 1990 року (а.с. 76), що також підтверджується листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 09 жовтня 2017 року № 13633 (а.с. 18).

18 лютого 1993 року ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений Державним нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-959, згідно якого ОСОБА_7 заповів усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, ОСОБА_11 (а.с. 52).

ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, є сином ОСОБА_7 та рідним братом позивача ОСОБА_6, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №5 від 19 січня 2018 року, в якому батьками останнього зазначені: батько - ОСОБА_7, мати - ОСОБА_10, актовий запис про народження № 5 (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_22 року батько позивача - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_10, виданим повторно 07 листопада 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1747 (а.с. 13).

За змістом статті 525 ЦК УРСР у редакції 1963 року, який був чинним на час смерті ОСОБА_7, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і на нерухоме.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР у редакції 1963 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

На час смерті ОСОБА_7 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1, разом з ним мешкав також його син - ОСОБА_11, що підтверджується довідкою від 19 жовтня 2017 року, виданою Головою квартального комітету № 26 (а.с.51).

Згідно статті 534 ЦК УРСР у редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Слід звернути увагу на те, що цивільним законодавством гарантовано власнику на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, але водночас і встановлено певні обмеження щодо права розпоряджатися своєю власністю, тобто визначено обмеження волі заповідача, шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині.

Судом вважає встановленим той факт, що про наявність заповіту ОСОБА_7 від 18 лютого 1993 року, складеного на ім'я ОСОБА_11, позивачу відомо не було, що підтверджується показами свідка ОСОБА_16 Доказів, які б спростовували наведені висновку суду, матеріали справи не містять. Крім того, з показань допитаних у якості свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 встановлено, що вказаний заповіт зберігався за місцем мешкання останніх та про його наявність вони нікому не повідомляли до смерті ОСОБА_11

Статтею 535 ЦК УРСР у редакції 1963 року передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку.

Судом встановлено, що позивач є донькою спадкодавця ОСОБА_7 та на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 вона була непрацездатною, оскільки ще з 05 березня 1989 року позивач перебувала на пенсії за віком, а отже, з урахуванням положень статті 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року вона мала право на обов'язкову частку у спадщині батька незалежно від змісту заповіту, у розмірі 2/3 частки, яка належала б її при спадкуванні за законом.

Щодо визначення розміру обов'язкової частки позивача у спадщині ОСОБА_7, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 529 ЦК УРСР у редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_22 року ОСОБА_7 були його діти: позивач ОСОБА_6, її брат - ОСОБА_11, а також її сестра - ОСОБА_13.

При вирішені даної справи суд виходить з того, що донька ОСОБА_7 - ОСОБА_13 вважається такою, що не прийняла спадщину, оскільки матеріали справи не місять доказів того, що після смерті свого батька вона у встановленому законом порядку звернулася з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, або була зареєстрована за місцем його постійного проживання, або вчинила дії що свідчили б про фактичне прийняття та управління спадковим майном або його частиною. Так само в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_13 на час відкриття спадщини була непрацездатною та мала право на обов'язкову частку у спадщині. Крім того з пояснень позивача та допитаних у судовому засіданні свідків встановлено, що за домовленістю між позивачем, ОСОБА_11 та ОСОБА_13 було досягнуто згоди, що спадщину після смерті батька у рівних частках успадкують позивач та її рідний брат - ОСОБА_11, а ОСОБА_13 відмовляється від спадщини.

Усі заперечення відповідача ОСОБА_2 з цього приводу судом до уваги не беруться з тих підстав, що їй не було та не могло бути відомо про наявність зазначених домовленостей у родині ОСОБА_11, оскільки вона не є членом їхньої родини та не могла знати про наявність домовленостей щодо порядку спадкування між дітьми померлого ОСОБА_7

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР у редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР у редакції 1963 року встановлюється, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вже зазначалося, з показань допитаних у справі свідків судом встановлено, що ОСОБА_13 спадщину після смерті ОСОБА_7 не приймала. Доказів, які б спростовували наведені висновку суду, матеріали справи не містять.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини ОСОБА_11 та ОСОБА_6 не подавали.

Разом з цим, ОСОБА_11 прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті батька він продовжив проживати та бути зареєстрованим у будинку батька - АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 не була зареєстрованою та не проживала у будинку батька - АДРЕСА_1, однак вона також прийняла спадщину після смерті батька шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Так, після смерті батька, в період шестимісячного строку для прийняття спадщини, позивач на 40 днів після смерті свого батька, взяла собі деякі особисті речі батька, а саме його годинник, частину посуду, самовар, та інші предмети домашнього вжитку фото яких міститься в матеріалах справи (а.с. 22), що підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16, тобто позивач вчинила дії, що свідчать про фактичне прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_7 Крім того, позивач разом з її сестрою займалась похованням батька, що також підтвердили допитані під час розгляду.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що факт прийняття позивачем після смерті батька частини його особистих речей не свідчить про прийняття нею спадщини після смерті батька, судом до уваги не беруться та відхиляються, оскільки вони є помилковими та безпідставними з огляду на наступне.

Якщо у передбачений статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно за таким спадкоємцем.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Тобто, встановивши факт прийняття та вступу у фактичне володіння батьковими речами і предметами домашнього вжитку, позивача слід вважати такою, що прийняла усю спадщину, яка залишилася після смерті спадкодавця, в тому числі і нерухоме майно.

Доводи відповідачів в обґрунтування заперечень проти позову про те, що позивач не проживала у спірному будинку на час смерті батька та після його смерті, є безпідставними, оскільки згідно ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, (норми якої були діючими на час відкриття спадщини), факт прийняття спадщини визначався шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, що являє собою сукупність дій щодо фактичного користування, в тому числі зберігання, спадковим майном і не зводиться виключно до проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на момент смерті останнього. Крім того, факт не проживання разом з спадкодавцем станом на день смерті ОСОБА_7 визнавався і самим позивачем, а тому доказуванню не підлягає.

Заперечення відповідачів про те, що позивач не надала доказів вступу в управління житловим будинком, суд також відхиляє, оскільки за правилами діючого на час відкриття спадщини ЦК УРСР в редакції 1963 року, достатнім було наявність фактичного вступу у володіння частиною спадкового майна, що свідчило про прийняття всієї спадщини з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Не визнання відповідачем ОСОБА_2 того, що речі успадковані позивачем після смерті її батька, дійсно належали померлому ОСОБА_7 та знаходилися у будинку, суд оцінює критично та до уваги не бере, оскільки відповідачу, як сторонній особі (відповідач ОСОБА_2 не входила до родини ОСОБА_7), не могло бути відомо про обставини, існування яких нею заперечується.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконливого висновку, що позивач ОСОБА_6 вчинивши дії щодо прийняття та володіння відповідним рухомим майном після смерті свого батька, вважається такою, що фактично прийняла усю спадщину, в тому числі і нерухоме майно.

У зв'язку з викладеним слід зазначити, що у випадку спадкування за законом позивач та її рідний брат - ОСОБА_11 на підставі статті 529 ЦК УРСР у редакції 1963 року, як єдині спадкоємці, які вважаються такими, що прийняли спадщину, мали б успадкувати все майно померлого в рівних частках, тобто по ? частині від усього спадкового майна, в тому числі і АДРЕСА_1.

Однак, оскільки батько позивача - ОСОБА_7 залишив заповіт на ім'я її брата - ОСОБА_11, позивач, як непрацездатна особа на момент відкриття спадщини, повинна була успадкувати 2/3 частки від ? частини спадкового майна, яка б належала їй у випадку спадкування за законом.

Таким чином, розмір обов'язкової частки позивача у спадщині після смерті батька - ОСОБА_7 складав 1/3 частину всього спадкового майна (2/3 від ? = 1/3) незалежно від змісту заповіту.

За таких обставин, враховуючи викладене суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання за позивачем ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_16, права на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_22 року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Оскільки під час розгляду справи було встановлено, що свідоцтво про право на спадщину на підставі заповіту ОСОБА_7 від 18 лютого 1993 року, посвідченого Державним нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2-959, не видавалось, представник позивача просив позовні вимоги в цій частині не розглядати та залишити їх без задоволення. Таким чином, у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_2 від 09 лютого 2018 року, виданого на ім'я ОСОБА_2, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., в частині визначення частки спадщини, а саме щодо 1/3 частини АДРЕСА_1, суд виходить з наступного.

Як вже було зазначено вище, судом встановлено, що брат позивача - ОСОБА_11 прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті батька він продовжив проживати та бути зареєстрованим у будинку батька - АДРЕСА_1. Вказані обставини визнавалися всіма сторонами.

Однак, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, його син - ОСОБА_11 не звертався та таке свідоцтво не отримував.

При цьому суд виходить з того, що спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу її прийняття.

Фактично прийнявши спадщину після смерті свого батька ОСОБА_11 набув право власності на спадкове майно, в тому числі і на успадковану частину житлового будинку, (за вирахуванням обов'язкової частки у спадщині позивача на це майно) розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, на час прийняття спадщини, виникнення права власності на нерухоме майно, не пов'язувалося з фактом державної реєстрації такого права.

19 липня 2017 року ОСОБА_11 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., зареєстрований в реєстрі за № 1376, згідно якого ОСОБА_11 заповів усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_17 (а.с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_21 року брат позивача - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_11, виданим повторно 07 листопада 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1551 (а.с. 14).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 1 ст. 1222 ЦК України, передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

07 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою № 61 про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. 19 липня 2017 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1376, що залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_21 року ОСОБА_11 (а.с. 39).

У зв'язку з цим 07 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. було заведено спадкову справу № 21/2017 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_21 року ОСОБА_11, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 36-110).

Крім того, 08 грудня 2017 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою про прийняття спадщини за законом № 93, що залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_21 року ОСОБА_11, звернулась також позивач ОСОБА_6 (а.с. 59).

Листом № 6/02-14 від 16 січня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. було повідомлено ОСОБА_6 про те, що 19 липня 2017 року від імені ОСОБА_11 було складено заповіт на ім'я ОСОБА_2, яка прийняла спадщину за заповітом у встановлений законом строк, надавши відповідну заяву, а тому ОСОБА_6 втрачає право на спадкування як спадкоємець другої черги спадкування за законом (а.с. 63).

Саме з цього моменту, тобто з 16 січня 2018 року, позивач дізналася про наявність вказаного заповіту.

09 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою № 20 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий АДРЕСА_1 (а.с. 67).

Того ж дня, тобто 09 лютого 2018 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_2, зареєстроване в реєстрі за № 233, на житловий АДРЕСА_1 (а.с. 108).

Згідно технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого станом на 13 березня 1990 року, АДРЕСА_1 складається з: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 58,5 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сарай літ. В, вхід у погреб літ. Г, вбиральня літ. Д, сарай літ. Ж, інші споруди літ. 1-5, І (а.с. 95-99).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 113765144 від 13 лютого 2018 року, вбачається, що на теперішній час право приватної власності на житловий АДРЕСА_1 в цілому зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 19).

Однак, при видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на житловий АДРЕСА_1, не було враховано, що позивач ОСОБА_6 має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_22 року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна, в тому числі і на 1/3 частину житлового АДРЕСА_1.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що не звернення спадкоємця до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права власності на спадкове майно.

У зв'язку з видачею ОСОБА_2 09 лютого 2018 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на весь житловий АДРЕСА_1, було порушено право позивача на частку у спадщині після смерті свого батька ОСОБА_7, яку вона успадкувала як обов'язкову частку.

Нотаріусом було помилково визначено частку успадкованого відповідачем майна, та замість 2/3 частин було видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок в цілому, оскільки нотаріусу не було відомо, що спадкодавець - ОСОБА_11, не мав права власності на весь будинок, оскільки під час спадкування після смерті свого батька - ОСОБА_7, він успадкував лише 2/3 частини, а 1/3 частину успадкувала позивач, як обов'язкову частку у спадщині, оскільки на час відкриття спадщини була непрацездатною особою.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз'яснено, що іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Оскільки у зв'язку з видачею ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно померлого ОСОБА_11 було порушено право позивача на отримання обов'язкової частки у спадщині у розмірі 1/3 частини, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_2 від виданого 09 лютого 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., зареєстроване в реєстрі за № 223, на ім'я ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 в цій частині також підлягають задоволенню, а отже слід визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_2 від 09 лютого 2018 року, видане на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_17, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., зареєстроване в реєстрі за № 223, в частині визначення частки спадщини, а саме щодо 1/3 частини АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_22 року, на 1/3 частину АДРЕСА_1, суд виходить з наступного.

28 лютого 2018 року ОСОБА_6 звернулась до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою № 320 про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно статті 535 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що залишилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_22 року ОСОБА_7, як непрацездатна донька спадкодавця на час відкриття спадщини (а.с. 162).

У зв'язку з цим 28 лютого 2018 року Третьою дніпровської державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 138/2018 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_22 року ОСОБА_7, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 161-175).

Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 28 лютого 2018 року ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_22 року батька - ОСОБА_7 (а.с. 175). Підставою для відмови ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що заява про прийняття спадщини у період з ІНФОРМАЦІЯ_22 року по 19.06.1994 року спадкоємцем ОСОБА_7 до нотаріальної контори не подавалась, а на час смерті спадкодавця вона не проживала з померлим, а також наявний заповіт від імені спадкодавця на іншу особу.

У зв'язку з викладеним позивач ОСОБА_6, з метою захисту своїх спадкових прав, звернулась до суду з даною позовною заявою про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як було встановлено судом позивач ОСОБА_6 має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого батька - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_22 року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна.

Відповідно до загальних засад ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_6 має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого батька - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_22 року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна, оскільки, позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом, захистити своє порушене право не може, то суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_16 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_22 року, на 1/3 частину АДРЕСА_1, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_6 в цій частині також підлягають задоволенню.

Щодо посилань відповідачів на пропуск позивачем строку позовної давності для захисту своїх спадкових прав, суд зазначає, що позивачем строк позовної давності пропущений не був, оскільки про порушення своїх спадкових прав позивач дізналась лише 28 лютого 2018 року, коли постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 28 лютого 2018 року ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_22 року батька - ОСОБА_7. При цьому, про наявність заповіту ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_11 позивач не знала, що підтвердили допитані під час розгляду справи свідки. Доказів, які б спростовували наведені висновки суду, матеріали справи не містять.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст.ст. 524, 526, 529, 534, 535, 545, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1216, 1222, 1223, 1233, 1301 ЦК України та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_6 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_16 (РНОКПП - НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2) право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_22 року, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_2 від 09 лютого 2018 року, видане на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_17, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., зареєстроване в реєстрі за № 223, в частині визначення частки спадщини, а саме щодо 1/3 частини АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_16 (РНОКПП - НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2) право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_22 року, на 1/3 частину АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 17 серпня 2018 року.

Суддя Д.Л. Черкез