Справа № 589/4028/18
Провадження № 2/589/1809/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Шостка

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області в складі

головуючого судді Сидорчука О.М.,

з участю:

секретаря судового засідання Надточій І.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕКСТ АВТО" про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінасового лізингу та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізінгу №01066 від 03.08.2018 укладений між ним та ТОВ "НЕКСТ АВТО" та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 19 663 гривень, сплачених на виконання даного договору. Вимоги обгрунтовує тим, що 03.08.2018 уклав з відповідачем договір фінансового лізингу відповідно до якого відповідач зобов'язувався придбати у свою власність та передати у користування позивачу (лізингоодержувачу) транспортний засіб автомобіль "LADA LARGUS", а позивач зобов'язувався періодично сплачувати за користування даним транспортним засобом лізингові платежі. Вважає, що умови зазначеного договору не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Зокрема, позивач вказує, що у вищевказаному договорі фінансового лізингу наявні несправедливі умови, що суперечить нормам Закону України "Про захист прав споживачів", також даний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, Закону України "Про фінансовий лізинг", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Ухвалою суду від 24.09.2018 відкрито провадження та справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. Відповідачу було вказано на можливість подання відзиву на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив у випадку її надходження. Однак, на час проведення підготовчого засідання будь-яких письмових заяв по суті справи, передбачених ст. 174 КПК України від відповідача не надійшло.

Ухвалою від 18.10.2018 справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, судова повістка, направлена рекомендованим листом з повідомленням повернулась на адресу суду. Судові повістки надсилались відповідачу за адресою: провулок Руслана Лужевського, будинок 14, корпус 6, офіс 5, м. Київ, 03039. Дана адреса була повідомлена позивачем в позовній заяві та співпадає з адресою місцезнаходження даної юридичної особи, перевіреної судом у спосіб отримання інформації за безкоштовним запитом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань //https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch. Отже, судом виконано вимоги п. 1 ч. 7, ч. 10 ст. 128 ЦПК України. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження надіслана відповідачу разом із позовною заявою з додатками, була відповідачем отримана 09.10.2018, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Таким чином, відповідачу було достеменно відомо про наявність цивільної справи в Шосткинському міськрайонному суді Сумської області за позовом ОСОБА_2, а тому подальше невиконання своїх процесуальних обов'язків передбачених, зокрема, п. 2, 4, ч. 2 ст. 43 ЦПК України розцінюється судом як зловживання процесуальними правами.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню враховуючи таке.

З матеріалів справи вбачається, що 03.08.2018 сторони уклали договір №01066 поіменований як договір фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 даного договору предметом договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Специфікації (додаток № 1). В цей же день позивачем на рахунок відповідача було сплачено 28100 гривень з призначенням даного платежу - авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 01066 від 03.08.2018.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2,3 ч. 3 ст. 18 Закону "Про захист прав споживачів"), надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

З урахуванням даних законодавчих приписів суд приходить до висновку про наявність в договорі від 03.08.2018 №01066 ряду несправедливих умов, зокрема:

- пункт 1.3. договору згідно якого незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, та за заявою лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмета лізингу.

- пункт 5.5. договору згідно якого будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу або його зєднання з будь-якими нерухомими або рухомими обєктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. При наявності відповідної письмової вимоги лізингодаця перед поверненням предмета лізингу, лізингоодержувач зобовязаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. У будь-якому випадку усі невідємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу, які були зроблені без письмової згоди лізингодавця, стають власністю лізингодавця та підпорядковуватися даному договору, при цьому лізингодавець не зобовязаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має право на відшкодування цих виплат за рахунок лізингових платежів.

- пункт 5.6. договору яким передбачено, що лізингоодержувач зобовязаний за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмета лізингу, які можуть час від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції. - пункт 5.7. договору згідно якого на чинність цього договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобовязання лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобовязання, залишаються чинними в повному обсязі,

- пункт 7.1. договору згідно якого комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Також несправедливою є умова, відповідно до якої комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержував зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Суд приходить до висновку, що умови про сплату так званої "комісії за організацію договору" є несправедливими через відсутність в договорі деталізації даних умов, а саме, в зв'язку з чим виникає необхідність сплати такої "комісії", які саме послуги надаються у зв'язку з "організацією договору". За відсутності будь-яких доказів зі сторони відповідача суд вважає, що умови договору, які передбачають сплату "комісії за організацію договору" є по суті способом безпідставного збагачення, а тому дані умови грубо порушують такі засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов"язаних з лізингом, застосовуються положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою спірний правочин є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

В судовому засіданні встановлено, що договір фінансового лізингу від 03.08.2018 нотаріально не посвідчувався, а тому суд приходить до переконання, що вищевказаний договір необхідно визнати недійсним враховуючи, в т.ч. правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2766цс15.

В зв'язку з тиким висновком суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 19633 грн., сплачених на виконання недійсного правочину та які не були повернуті відповідачем в добровільному порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Враховуючи, що позивачем помилково був сплачений судовий збір в загальній сумі 1409 грн. 60 коп., дані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 263 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01066 від 03 серпня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "НЕКСТ АВТО".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕКСТ АВТО" (ідентифікаційний код 41956941) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) 19663 (дев'ятнадцять тисяч шістсот шістдесят три) гривні 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НЕКСТ АВТО" (ідентифікаційний код 41956941) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) гривень 60 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 15.12.2018.

Суддя О.М.Сидорчук