ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №461/10454/15-ц

провадження № 61-9312св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Львівській національний університет імені Івана Франка,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом ОСОБА_6, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Радченка В. Є., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Шумської Н. Л., Копняк С. М., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Львівського національного університету імені ІванаФранка про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 1 лютого 1998 року обіймала посаду завідувача кабінетом історії геології геологічного факультету Львівського національного університету.

27 вересня 2012 року нею надано згоду на переведенння її на посаду завідувача лабораторії еколого-геологічних досліджень кафедри екологічної і інженерної геології та гідрології.

Наказом ректора університету від 10 квітня 2013 року № 1169 внесені зміни до штатного розпису геологічного факультету, зобов'язано вивести штатну одиницю завідувача кабінетом історії геології геологічного факультету Львівського національного університету з штатного розпису і скорочено цю посаду. Проте подання про переведення її на посаду завідувача лабораторії еколого-геологічних досліджень кафедри екологічної і інженерної геології та гідрології внесено не було.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 5 травня 2015 року залишено без розгляду її позов про визнання незаконним та скасування наказу ректора Університету про внесення змін до штатного розпису геологічного факультету і зобов'язання вивести штатну одиницю завідувача кабінетом історії геології геологічного факультету Львівського національного університету та провести скорочення цієї посади.

Наказом від 4 серпня 2015 року її звільнено з посади завідувача кабінетом історії геології геологічного факультету Львівського національного університету з 18 серпня 2015 року у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, так як їй не було запропоновано всі наявні вакантні посади, які б відповідали її фаховому рівню, не враховано переважне право на залишення на роботі, ОСОБА_4 просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на посаді завідувача лабораторії еколого-геологічних досліджень кафедри екологічної і інженерної геології та гідрології, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково.

Змінено дату звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача кабінетом історії геології геологічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка у зв`язку зі скороченням штату працівників за пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України на 21 вересня 2015 року.

Стягнено на користь ОСОБА_4 2 208,16 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2015 року по 21 вересня 2015 року включно, з яких підлягає утриманню прибутковий податок й інші обов'язкові платежі.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнено з Львівського національного університету імені ІванаФранка на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. і на користь ОСОБА_4- 1 500 грн. витрат на правову допомогу.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_4 2 208,16 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 серпня 2015 року по 21 вересня 2015 року включно, з яких підлягає утриманню прибутковий податок й інші обов'язкові платежі.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що попередження про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці проведено з дотриманням вимог закону, позивач належно повідомлена про наступне вивільнення, їй було запропоновано перелік вакантних посад в університеті, від яких вона відмовилась, і не скористалась наданим їй правом, гарантованим ст. 2 КЗпП України, про залишення на роботі і переведення її на іншу посаду. Разом з тим, суд встановив, що ОСОБА_4 було звільнено у період тимчасової непрацездатності, тому змінив дату звільнення і стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом, з урахуванням наявності обставин, якими обґрунтовані вимоги та заперечення, правильно застосував правові норми і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4, діючи через представника ОСОБА_6, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили фактичних обставин справи, які свідчать про незаконність проведення звільнення; не взяли до уваги, що відповідач не пропонував ОСОБА_4 всі вакантні на час її звільнення посади, а ті, що були запропоновані, не відповідали її фаховому рівню; суди безпідставно взяли до уваги рішення профспілкового комітету про надання згоди на вивільнення ОСОБА_4, оскільки це рішення ухвалено 15 травня 2013 року, а ОСОБА_4 звільнено у 2015 році.

У відзиві на касаційну скаргу Львівській національний університет імені Івана Франка посилається на те, що судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставні, що зводяться до переоцінки доказів у справі. Зокрема, доводи, викладені у скарзі, про те, що процес її звільнення тривав два роки, є безпідставними, оскільки саме за заявою ОСОБА_4 у справі за її позовом про визнання незаконним наказу ректора університету про внесення змін до штатного розпису ухвалою суду заборонено вчиняти дії щодо її звільнення; ОСОБА_4 пропонувались усі посади, які відповідають її фаховому рівню, але позивач відмовилась від посад.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 6 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом встановлено, що з 1 лютого 1998 року ОСОБА_4 обіймала посаду завідувача кабінетом історії геології геологічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка.

На підставі рішення вченої ради геологічного факультету від 26 жовтня 2011 року № 81/10 та рішення Ректорату Львівського національного університету імені Івана Франка кабінет історії геології геологічного факультету визнано таким, що не виконує жодних навчальних та навчально-методичних функцій, і запропоновано ліквідувати штатну одиницю завідувача кабінетом історії геології; співробітників, посади яких ліквідовуються, пропонувалося перевести у штат лабораторії еколого-геологічних досліджень за результатами атестації.

Наказом ректора Львівського національного університету імені ІванаФранка від 19 червня 2012 року № 0-73 створено лабораторію еколого-геологічних досліджень та встановлено, що на посади вказаної лабораторії приймаються особи за результатами атестації.

Згідно з рішенням атестаційної комісії геологічного факультету від 3 жовтня 2012 року ОСОБА_4 не рекомендована на посаду завідувача лабораторії еколого-геологічних досліджень та їй запропоновано посаду інженера кафедри екологічної та інженерної геології і гідрогеології, від якої ОСОБА_4 відмовилась.

Установивши, що в штаті відповідача були наявні вакантні посади, проте позивач не відповідала кваліфікаційним вимогами, що відображено у висновку комісії, суд вірно виходив з об'єктивної неможливості запропонувати позивачу наявні вакансії та роботи на час її звільнення, які б остання могла виконувати за кваліфікаційним рівнем, а, відтак, звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Наказом ректора Львівського національного університету імені ІванаФранка від 10 квітня 2013 року № 1169 внесено зміни до штатного розпису геологічного факультету та з штатного розпису геологічного факультету виведено завідувача кабінетом історії геології геологічного факультету, тобто у встановленому законом порядку проведено зміни в організації виробництва і праці.

11 квітня 2013 року у зв'язку із змінами в організації навчального процесу, скороченням посади завідувача кабінетом історії геології геологічного факультету ОСОБА_4 належним чином повідомлено про проведені зміни, від ознайомлення з якими вона відмовилась, про що складено акт.

11 квітня 2013 року ОСОБА_4 вручено попередження про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням працівників з 11 червня 2013 року, від ознайомлення з яким вона також відмовилась, про що складено акт № 24 від 11 квітня 2013 року.

ОСОБА_4 надано перелік вакантних посад, від переводу на які вона також відмовилася, про що складено акт № 25 від 11 квітня 2013 року.

Відповідно до пункту першого статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

При розгляді трудових спорів, пов'язаних з оскарженням звільнення за пунктом першим статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці або скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, та про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення статті 49-2 КЗпП України.

Суд першої інстанції, врахувавши усі надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про те, відповідач дотримався свого обов'язку працевлаштувати працівника,проте позивач від прийняття пропозицій роботодавця відмовилась за власною волею.

Порядок визначення переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці врегульовано статтею 42 КЗпП України, відповідно до якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. І лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Тобто, за приписами наведеної норми перевага окремим категоріям працівників надається лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Суд дійшов висновку, що вимоги про переважне право на залишення на роботі є безпідставними, оскільки посада завідувача кабінету історії геологічного факультету підлягала виключенню зі штатного розпису.

Підстав для поновлення позивача на посаді завідувача еколого-геологічних досліджень немає, так як позивач цю посаду перед звільненням не займала і за рішенням атестаційної комісії геологічного факультету на вказану посаду не рекомендована.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, про те, що рішення профспілкового комітету про надання згоди ухвалено за два роки до звільнення позивача, не є підставою для скасування судових рішень з огляду на таке.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України.

Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, лише у разі, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення, і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення.

Крім того, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року провадження у справі зупинено і на підставі частини дев'ятої статті 43 КЗпП України зроблено запит до профспілкового комітету працівників Львівського національного університету імені Івана Франка щодо надання згоди на звільнення позивача.

Суду надано суду лист первинної профспілкової організації працівників № 4-Ю від 12 січня 2016 року, в якому зазначено, що згода на звільнення ОСОБА_4 з передбачених пунктом першим статті 40 КЗпП України підстав вже надана і надання повторної згоди на звільнення за тією ж підставою не передбачено чинним законодавством.

Отже, підстав, за яких суд не може взяти до уваги згоду профспілкового комітету на звільнення особи, немає.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, щодо невстановлення фактичних обставин справи, відносяться до переоцінки доказів у справі, їх належності та допустимості і не можуть бути підставами для скасування судових рішень судом касаційної інстанції.

Судом надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наявними у справі доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують їх.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається, врахувавши вимоги норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

В силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик