ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1536/18 Справа № 185/7284/17 Головуючий у першій інстанції: Палюх Т.Д. Суддя-доповідач: ОСОБА_2.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Павлоградської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року позивачка звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 27.11.2010 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 28.04.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.11.2016 року встановлено порядок спілкування батька з дитиною. В період з 26.04.2017 року по 28.04.2017 року ОСОБА_5 проходив лікування в Центрі реабілітації дітей з порушенням слуху та мови КЗ «Діпропетровська обласна дитяча лікарня» ДОР з діагнозом: «двосторонній ексудативний середній отит». На час подання позову дитина знаходилася під наглядом лікаря - отоларинголога, який при огляді 12.09.2017 року надав рекомендацію щодо оздоровлення дитини морським повітрям, загартуванням, дотриманням режиму. Зазначила, що виїзд за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, його духовному та інтелектуальному розвитку, оздоровленню. Тому позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила дозволити їй тимчасовий виїзд за межі України до Туреччини в м. Стамбул в період з 06 січня 2018 року по 13 січня 2018 року разом із малолітнім сином - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди і супроводу ОСОБА_3.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задоволено; вирішено надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, у супроводі матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без дозволу та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за кордон України до Туреччини на оздоровлення в період з 06 січня 2018року по 13 січня 2018року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом відповідач ОСОБА_3 повідомлений належним чином у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства. Поштове відправлення суду із судовою повісткою повернуто без вручення даному адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про наявність іншого місця перебування відповідач суду не повідомив. За таких обставин ОСОБА_3 повідомлений через оголошення про слухання справи на веб-сайті суду. Від Служби у справах дітей Павлоградської міської ради надійшла заява від 14.12.2018 року про слухання справи 18 грудня 2018 року без участі представника.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 2010 року, який розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2016 року, що підтверджується копією зазначеного рішення (а.с.8).

Від спільного подружнього життя сторони мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданим 22 червня 2011 року відділом Державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.5).

Спільна дитина сторін ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні в гнойному хірургічному/отоларингологічному відділенні обласної дитячої клінічної лікарні з 26.04.2017 року по 28.04.2017 року з діагнозом двосторонній екссудативний отит, аденоїдні вегетації ІІІ ст., що підтверджується виписним епікризом з історії хвороби №2840 (а.с.10). Лікарем ОСОБА_6 спільній дитині сторін - ОСОБА_5 рекомендовано оздоровлення з морським повітрям, загартовування, дотримання режиму (а.с.12).

Відповідач на час розгляду справи в місцевому суді заперечував проти надання згоди на виїзд спільної з позивачем дитини, що підтверджується запереченнями на позовну заяву (а.с. 46), протоколом судового засідання від 14.11.2017 року (а.с. 69-74).

Частиною 2 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2018 року; провадження №14-244цс18 , цивільна справа №712/10623/17 .

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановлено, що вимога позивача про надання їй дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Туреччини в м. Стамбул в період з 06 січня 2018 року по 13 січня 2018 року разом із малолітнім сином - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди і супроводу ОСОБА_3, із зазначенням мети поїздки, відповідає інтересам дитини та не призводить до порушення прав відповідача, як батька, на спілкування з дитиною та її виховання. Виїзд дитини за кордон, за встановлених місцевим судом обставин та у визначений період, не сприятиме виникненню дисбалансу участі батьків у вихованні дитини, та, перш за все, направлений на забезпечення інтересів спільної дитини сторін.

Колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виїзд дитини за кордон у Туреччину в період зимових шкільних канікул сприятиме оздоровлення, загальному розвитку дитини.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька без зазначення в резолютивній частині рішення про повернення на територію України не спростовує правильність рішення місцевого суду, оскільки визначено проміжок часу протягом якого дозволяється перебування дитини за кордоном без дозволу та супроводу батька - з 06 січня 2018 року по 13 січня 2018 року.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, або невідповідності висновку суду обставинам справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Колегія наголошує, що перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення станом на день його ухвалення та із врахуванням обставин, що існували на момент розгляду справи місцевим судом.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши доведеність того, що поїздка за кордон відповідає найкращим інтересам дитини - місцевий суд із врахуванням обставин, які існували на момент ухвалення оскаржуваного рішення, правомірно надав дозвіл на виїзд дитини до Туреччини на оздоровлення в період з 06 січня 2018 року по 13 січня 2018 року.

Крім того, суду апеляційної інстанції позивачкою надані викладені у письмовій нотаріальній формі заяви відповідача від 22.06.2018 року та 28.11.2018 року про надання згоди на поїздку сина до Турецької Республіки в супроводі позивача на період з 21.06.2018 року по 05.07.2018 року та на період з 22.12.2018 року до 14.01.2019 року, відповідно. Викладене свідчить про досягнення порозуміння сторонами, на час розгляду справи апеляційним судом, щодо відвідування дитиною Туреччини у вказані періоди часу.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді