РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13846/17

пр. № 2/759/2218/18

27 серпня 2018 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4 з вимогами визнати недійсним правочин, вчинений на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, за яким право власності на транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску вибуло із володіння ОСОБА_1 у володіння ОСОБА_2; визнати власником транспортного засобу LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску, ОСОБА_1; витребувати транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та стягнути судовий збір.

У своїх вимогах позивач посилається на своє право власності на спірне майно. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску вибув їз власності позивача проти його волі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що між ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6533929 від 20 червня 2008 р., згідно якого банком надано ОСОБА_1 кредит в сумі 51 619,00 доларів США на придбання автомобіля LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску, який передано в заставу згідно нотаріально посвідченого договору застави № 6564190 від 20.06.2008 р., реєстровий № 1359.

В 2017 році позивачу стало відомо, що фізична особа, якій вона передала автомобіль на зберігання, без її згоди та відома 19 жовтня 2015 року продала автомобіль ОСОБА_2, який, в свою чергу, 21 листопада 2015 року, перепродав автомобіль іншій особі - ОСОБА_6

В подальшому автомобіль відчужено ще декілька разів, а кінцевим його власником з 18 лютого 2017 року є ОСОБА_4, що підтверджується листом, наданим Регіональним сервісним центром МВС України в м. Києві від 16.08.2017 року № 31/26-531АЗ.

Зазначає, що перереєстрацію транспортного засобу LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску, 19 жовтня 2015 року здійснено без волевиявлення позивача, на підставі копії паспорту на ім'я ОСОБА_1, який не відповідає оригіналу, витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та довідки банку, які нотаріусом та банком не видавались та за відсутності укладеного позивачем договору комісії, а також під час перебування транспортного засобу в заставі у ПАТ «Перший Український Міжнародний банк»» без його згоди.

У зв'язку зі вказаними підставами, предметом заявленого позову є визнання недійсним першого правочину щодо відчуження автомобіля, здійсненого на підставі довідки-рахунку ААЕ 391101 від 19 жовтня 2015 року, визнання права власності на транспортний засіб за позивачем та його витребування у останнього добросовісного набувача - ОСОБА_4.

Ухвалою від 22 січня 2018 року суд постановив продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, ухвалу від 22 січня 2018 року направлено всім учасникам справи.

Відповідачі не скористались своїми процесуальними правами, ухилились від отримання вищезазначеної ухвали, відзив на позовну заяву до суду не надали.

Представник позивача в письмових поясненнях від 27 липня 2018 року підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 19 червня 2008 року транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску зареєстровано за ОСОБА_1 .

19 жовтня 2015 року на підставі довідки-рахунку серії ААЕ 391101 від 19.10.2015 р., яку видано ФОП ОСОБА_3, транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_2.

В подальшому автомобіль відчужено ще декілька разів (а.с. 131-134).

18 лютого 2017 року вищезазначений ТЗ зареєстровано за ОСОБА_4.

Позивач просить визнати недійсним правочин, вчинений на підставі довідки рахунку, за яким спірне майно вибуло із його володіння, визнати його власником транспортного засобу та витребувати транспортний засіб на його користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається з матеріалів справи,копія паспорту серії СО № 394545, на підставі якої здійснено перереєстрацію транспортного засобу, не відповідає оригіналу паспорту позивача: містить фотокартку та підпис іншої особи, в ній зазначено іншу дату видачі паспорту, а також орган, який його видав, сторінки 10 та 11 не відповідають оригінальним сторінкам паспорту позивача (а.с. 125-127, 128).

Листом № 80/01-16 від 22 вересня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Троїцький С.Є. зазначив, що позивач до нього з заявою про надання витягу не звертався, копія витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 473567767 від 17 жовтня 2015 року містить підпис та печатку, які не відповідають дійсності (а.с. 80).

Відповідно до листа ПАТ «ПУМБ» № КНО-61.1.2/93 від 26 липня 2017 року, станом на 17 жовтня 2015 року заборгованість позивача за кредитним договором погашено не було та відповідну довідку банк 17 жовтня 2015 року не надавав (а.с. 130).

На час відчуження транспортного засобу він знаходився в заставі у ПАТ «ПУМБ», що унеможливлює його відчуження без згоди заставодержателя, якої він не надавав.

Наведені, досліджені судом докази свідчать про те, що позивач як власник транспортного засобу LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску, нікого не уповноважував на укладення правочину про його відчуження, у т.ч. на користь відповідача ОСОБА_2.

Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року за №1388 (у редакції, яка діяла на момент укладення спірного правочину), Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У відповідності до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в Узагальненні судової практики від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Зазначена позиція також викладена в п. 10 постанови Пленуму Верховною Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якою не піддягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Предметом даного віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника - ОСОБА_1 до незаконно володіючого не власника ОСОБА_4 про повернення індивідуально-визначеного майна - автомобіля LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску, з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.387 ЦПК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Обмежень щодо витребування майна з чужого незаконного володіння у недобросовісного покупця не існує. Свою добросовісність володіння особа повинна доказати самостійно. Добросовісність набуття ОСОБА_4 спірного транспортного засобу не надала. Суд звертає увагу, що у даному випадку саме набувач повинен доводити правомірність набуття у власність майна. Суд вважає за доцільне дослідити питання чи має право позивач витребовувати своє майно у разі добросовісного набуття ОСОБА_4 спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Суд вважає, що майно вибуло із володіння власника - ОСОБА_1 не з його волі, про що свідчить, окрім вищезазначеного, і копія паспорту, який не відповідає оригіналу, на підставі якого здійснено перереєстрацію транспортного засобу.

Таким чином, суд вважає, що у будь-якому випадку: була ОСОБА_4 добросовісним або недобросовісним набувачем майна, його власник - ОСОБА_1 має право витребувати транспортний засіб з чужого незаконного володіння ОСОБА_4, оскільки майно вибуло з її володіння незаконно, без її волі, шляхом відчуження майна на підставі документів, які не відповідають дійсності, а обставини, досліджені судом, підтверджують правомірність вимог ОСОБА_1 про витребування її майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до с.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є титульним володільцем - власником оспорюваного майна, але не володіє ним. Позивач, як власник майна, не перебуває ні з ким із відповідачів у зобов'язальних відносинах. Вимога про визнання права власності є додатковою до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння і є такою, що супроводжує цей віндикаційний позов. Оскільки власник майна просить суд захистити своє право власності, а у суду є на це достатні правові підстави, ця вимога підлягає задоволенню через задоволення віндикаційного позову.

Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України і покладає на відповідачів обов'язок відшкодувати позивачу понесені судові витрати.

Керуючись ст.ст.16, 387, 388, 392 ЦК України, ст.ст.6, ч. 13 ст. 7, 8-13, 18, 19,77-79, 89, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати недійсним правочин, вчинений на підставі довідки рахунку серії ААЕ № 391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, за яким право власності на транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску вибуло із володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) у володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2).

Визнати власником транспортного засобу LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року випуску, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1);

Витребувати транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузову НОМЕР_5, 2008 року із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору по 781,60 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду міста Києва.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Суддя І.Ю. Миколаєць