Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2997/18 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
Є.У.№ 320/6496/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Вознесенської сільської ради за № 33 від 28.03.1996 року в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва житлового будинку та площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 визнати частково недійсним рішення Вознесенської сільської ради Мелітопольського району за № 5 від 15.10.2009 року в частині затвердження вказаного рішення виконавчого комітету Вознесенської сільської ради; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданий 21.03.2010 року Вознесенською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області на ім'я ОСОБА_5 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 71; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 виданий 21.03.2010 року Вознесенською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області на ім'я ОСОБА_5 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 73.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона є суміжним землекористувачем, оскільки на земельній ділянці АДРЕСА_2 розташований її житловий будинок. За даними земельно-кадастрової документації за її будинком числиться земельна ділянка 0,60 га, яка виділена у її користування на підставі протоколу №2 від 08.06.1986 року зборів уповноважених членів колгоспу.

У березні 2015 року їй стало відомо про те, що частина земельної ділянки, якою вона користується тривалий час, була помилково передана у власність ОСОБА_5, що підтверджується актом комісії у складі голови постійної комісії Вознесенської сільської ради з питань екології та урегулюванні відносин від 22.10.2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, спадкоємцем після його смерті є його син ОСОБА_4, який обіцяв добровільно звільнити спірну земельну ділянку, проте так цього і не зробив.

Посилаючись на те, що при передачі ОСОБА_5 у власність земельної ділянки не були узгоджені межі, не враховано фактичне землекористування, просила про задоволення позову.

Вознесенська сільська рада Мелітопольського району просила розглядати справу за її відсутності, проти позовних вимог не заперечувала (а.с.77).

Відповідач ОСОБА_4 копію позовної заяви і доданих до неї письмових доказів, копію ухвали про відкриття провадження у справі не отримував, рекомендований лист із вказаними процесуальними документами від 09.10.2017 року повернувся на адресу суду з відміткою про причини невручення кореспонденції - за закінченням строку зберігання (а.с.49-63).

Про час і місце розгляду справи відповідач ОСОБА_4 також не був повідомлений, оскільки повістка про його виклик у судове засіданні на 10 січня 2018 року повернулася до суду за закінченням строку зберігання.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 січня 2018 року позов задоволено.

Визнано частково недійсним рішення виконавчого комітету Вознесенської сільської ради за № 33 від 28.03.1996 року в частині передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею - 0,2500 га для будівництва житлового будинку та площею - 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1

Визнано частково недійсним рішення Вознесенської сільської ради Мелітопольського району за № 5 від 15.10.2009 року в частині затвердження рішення виконавчого комітету Вознесенської сільської ради за № 33 від 28.03.1996 року про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею - 0,2500 га для будівництва житлового будинку та площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданий 21.03.2010 року Вознесенською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області на ім'я ОСОБА_5 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 71.

Визнано недійсним державний акт на право: власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 виданий 21.03.2010 року Вознесенською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області на ім'я ОСОБА_5 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 73.

Ухвалою цього ж суду від 18 травня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_3 про роз'яснення рішення суду та роз'яснено, що із набранням рішенням законної сили підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на земельні ділянки за кадастровими номерами НОМЕР_4 (цільове призначення - особисте селянське господарство) та державна реєстрація земельних ділянок за кадастровим номерами НОМЕР_4 (цільове призначення - особисте селянське господарство); НОМЕР_3 (цільове призначення обслуговування житлового будинку за ОСОБА_5 (а.с.96-97).

Ухвалою цього ж суду від 21 травня 2018 року виправлено описку в ухвалі від 18 травня 2018 року про роз'яснення рішення і зазначено, що за змістом рішення підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на земельні ділянки площею 0,25 га, цільове призначення - особисте селянське господарство та площею 0,25 га, цільове призначення обслуговування житлового будинку та державна реєстрація земельних ділянок площею 0,25 га, цільове призначення - особисте селянське господарство та площею 0,25 га, цільове призначення обслуговування житлового будинку за ОСОБА_4, які були йому передані за договором дарування земельної ділянки № 1947 від 29.04.2015 року від ОСОБА_5

Ухвалою цього ж суду від 22 червня 2018 року виправлено описку в ухвалі суду від 18 травня 2018 року та викладення другий абзац резолютивної частини ухвали у такій редакції: роз'яснити рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10.01.2018р., а саме: з набранням рішенням законної сили підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на земельні ділянки за кадастровими номерами НОМЕР_4 (цільове призначення - особисте селянське господарство); НОМЕР_3 (цільове призначення обслуговування житлового будинку) за ОСОБА_4, які були йому передані за договором дарування земельної ділянки № 1947 від 29.04.2015 року від ОСОБА_5 та передати і зареєструвати право власності за Комунальною власністю Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду постановлено з грубими порушеннями норм матеріального і процесуального права. Справу розглянуто за відсутності відповідача, який не був обізнаний про те, що в суді розглядається земельний спір, оскільки ні копію позовної заяви з додатками, ні повістки про виклик до суду він не отримував. Вважає, що позивач не довела свої позовні вимоги, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження її права користування земельною ділянкою і про порушення відповідачем такого права. Судом не встановлено, які конкретно порушення земельного законодавства допустили відповідачі під час приватизації земельних ділянок, як це вплинуло на права позивача як землекористувача. Наявність спору про межу не є підставою для скасування державних актів.

У відзиві на апеляційну скаргу сільська рада зазначає, що при приватизації земельних ділянок ОСОБА_4 були порушені вимоги ст.ст.12,140,158,202 ЗК України, оскільки за конфігурацією передані йому у власність ділянки відрізняються від фактичного землекористування. Вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Повістку про виклик у судове засідання сільська рада отримала 24 липня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Позивач ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не подавала, апеляційну скаргу, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження і повістку про виклик у засідання апеляційного суду отримала 25 липня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

В засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_3 і представник сільської ради не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, а тому суд визнав, що вказані особи не з'явилися до суду без поважних причин і вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення з підстав, викладених у скарзі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката ОСОБА_6, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 116 ЗК України (тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин - жовтень 2009 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, та в порядку, передбаченому статтею 118 цього Кодексу, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Частинами 6, 7 статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Згідно із частиною 10 зазначеної статті районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з пунктами «б», «в» частини першої статті 20 Закону України № 858-IV «Про землеустрій» від 28 травня 2003 року (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об'єктів землеустрою, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Стаття 50 цього Закону передбачала обов'язкове складання проекту землеустрою (у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України) у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677 (далі - Порядок) (постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2013 року № 154).

Цим Порядком на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що проект відведення земельної ділянки не розробляється лише у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається в користування або безоплатно передається у власність чи набувається у власність на підставі цивільно-правових угод без зміни її цільового призначення (абзац другий пункту 2 Порядку).

В усіх інших випадках розроблення проекту землеустрою є обов'язковим.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, позивачка ОСОБА_3 вказувала, що вона є землекористувачем земельної ділянки, розмір якої згідно земельно-кадастрової документації становить 0,60 га, і яка надавалася їй у постійне користування рішенням зборів уповноважених членів колгоспу від 08.06.1989 року, протокол №2. Передача відповідачеві земельної ділянки у власність відбулася з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки з нею як із суміжним землекористувачем не були узгоджені межі.

Статтею 22 ЗК України (в редакції на час виділення позивачі земельної ділянки) передбачалося, що право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документів, що посвідчує це право.

Належних і допустимих доказів підтвердження факту виділення позивачці земельної ділянки, її розміру, а також про визначення землевпорядними організаціями меж в натурі (на місцевості), ні позивачкою, ні сільською радою суду не надавалося.

Отже, судом не встановлено і позивачкою не доведено, яка конкретно земельна ділянка передавалася останній у користування, у якому розмірі і в яких межах.

Разом з тим, в матеріалах справи є копії рішень виконкому Вознесенської сільської ради від 28 березня 1996 року №33 та рішення сільської ради від 15 жовтня 2009 року про внесення змін і доповнень до вищевказаного рішення виконкому, згідно яким передано земельні ділянки у приватну власність і в постійне користування мешканцям вулиць села Вознесенське, в тому числі і вулиці Городньої, згідно додатку (а.с.9-10).

Додаток до рішення виконкому у справі відсутній.

На виконання рішення Вознесенської сільської ради № 5 від 15.10.2009 року про передачу мешканцям АДРЕСА_1 земельних ділянок у власність 11 березня 2010 року землевпорядною організацією були визначені межі земельних ділянок, що передавалися у власність ОСОБА_5, які погоджувалися із сусідніми землекористувачами, у тому числі і з користувачем ділянкою НОМЕР_5 на якій розташовано будинок позивачки.

На ОСОБА_7 визначення і узгодження меж містяться підписи як суміжного землекористувача позивачки ОСОБА_3, так і голови сільської ради (а.с.15-18).

Отже, належними і допустимими доказами - ОСОБА_7 визначення та погодження меж земельних ділянок в натурі спростовуються доводи позивачки про те, що з нею як із суміжним землекористувачем не були узгоджені межі.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №681/1039/15-ц, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акту погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Визнаючи позовні вимоги і заперечуючи проти апеляції, сільська рада не зазначала, які саме порушення вимог земельного законодавства були допущені сільською радою під час проведення приватизації і як ці порушення вплинули на права і обов'язки суміжних землекористувачів.

Сторонами по справі не заперечувалося, що 21 березня 2010 року ОСОБА_5 отримав Державні акти на право власності на земельні ділянки, площею по 0,2500 га відповідно для будівництва житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, що підтверджується копіями державних актів від 21.03.2010 року серія НОМЕР_6 та серія НОМЕР_7.

Відповідні Державні акту судом першої інстанції не досліджувалися, їх копії в матеріалах справи відсутні.

29 квітня 2015 року ОСОБА_5 подарував належні йому земельні ділянки своєму синові ОСОБА_4

Вказана обставина була з'ясована судом першої інстанції після ухвалення судового рішення. З метою усунення неповноти розгляду справи у спосіб, не передбачений процесуальним кодексом, суд ухвалами від 18 травня, 21 травня і 22 червня 2018 року про виправлення описки і про роз'яснення судового рішення фактично змінює резолютивну частину свого рішення і скасовує державну реєстрацію права власності відповідача на земельні ділянки, які останній набув за договором дарування.

З вимогами про визнання недійсним договору дарування земельних ділянок позивачка до суду не зверталася, у передбаченому законом порядку договір дарування недійсним не визнавався, а тому в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, отже підстав для скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірні земельні ділянки суд першої інстанції не мав.

Незважаючи на цю обставину, суд, роз'яснюючи своє рішення і виправляючи помилки, припиняє право власності позивача на земельні ділянки у спосіб, не передбачений законом, що є грубим порушенням норм процесуального і матеріального права.

Комісією у складі голови постійної комісії Вознесенської сільської ради з питань екології та урегулювання відносин, депутата ОСОБА_8, депутата ОСОБА_7, землевпорядників сільської ради ОСОБА_9, ОСОБА_10 від 21.04. 2015 року встановлено, що у фактичному користуванні ОСОБА_5 знаходилося 0,57 га земельної ділянки (а.с.16).

За висновками комісії, ОСОБА_5 збільшив розмір своєї ділянки за рахунок сусідньої ділянки, користувачем якої є ОСОБА_3 (а.с.14).

Установивши, що у фактичному користуванні батька відповідача станом на 21 квітня 2015 року перебувало 0,57 га земельної ділянки, тоді як у приватну власність йому було передано 0,5 га (акт комісії від 21 квітня 2015 року), суд першої інстанції дійшов висновку про те, що приватизація відбулася з порушенням вимог земельного законодавства, без узгодження меж із ОСОБА_3, що, за висновком суду, є підставою для задоволення позовних вимог.

Проте, невідповідність фактичного розміру земельної ділянки відповідача правоустановчим документам, самовільне захоплення 0,07 га, не є підставою для припинення його права власності земельну ділянку, площею 0, 5 га.

Позивачка не позбавлена можливості звернутися до компетентного органу з вимогами про відновлення меж земельних ділянок, а також за судовим захистом з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою і звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що під час приватизації були порушені права суміжного землекористувача є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

За змістом ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково проданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги мас право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що судом першої інстанції грубо порушені норми матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення і ухвали про виправлення помилок і про роз'яснення судового рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягають скасуванню з постановленням нового рішення - про відмову у позові. Скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у позові є підставою для скасування ухвал про роз'яснення рішення суду першої інстанції і про виправлення помилок.

Керуючись ст. ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 січня 2018 року, ухвали про роз'яснення рішення і про виправлення помилок від 18 і 21 травня 2018 року, 22 червня 2018 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до Вознесенської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 17 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді: