Справа № 574/473/18
Провадження 2-о/574/63/2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Куцан В.М.

з участю секретаря Кошелєвої Н.В.

в присутності

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Хустянська сільська рада Буринського району Сумської області про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цією заявою, якою просила встановити факт проживання її батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, понад п'ять років до часу відкриття спадщини, оскільки родичами кровної лінії споріднення вони не були. Тобто ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 четвертої черги за законом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої вимоги підтримала, зазначаючи, що встановлення даного факту необхідне для оформлення спадщини після смерті її батька. Заповіту ОСОБА_4 не посвідчувала.

Представник заінтересованої особи в задоволені заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою.

Вислухавши доводи заявниці та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

З системного аналізу положень ст.315 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема родинних відносин між фізичними особами, а також інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 3 передбачено, що у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно ч. 6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Аналогічні положення містить і частина 4 статті 315 ЦПК України.

З доводів ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_3 є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4.

Між тим, судом встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.7).

Заявниця ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1) народилася ІНФОРМАЦІЯ_3, її батьком є ОСОБА_3 (а.с.17,18).

Батьками останнього були: батько - ОСОБА_5, мати -ОСОБА_6, що вбачається із свідоцтва про народження (а.с.19).

Як видно із свідоцтва про народження та свідоцтва про одруження (а.с.14,15), ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) та дід заявниці ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.02.1947 року.

Відомостей про всиновлення ОСОБА_4 батька заявниці - ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не були родичами кровної лінії спорідненості.

Звертаючись з даною заявою до суду ОСОБА_1 зазначила, що встановлення вказаного в ній юридичного факту їй необхідно для оформлення своїх спадкових прав після смерті її батька ОСОБА_3, оскільки до складу спадщини останнього входить спадщина, яку він успадкував після смерті ОСОБА_4 як спадкоємець четвертої черги, до якої ввійшло право на земельну частку (пай) посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Між тим остання не повідомила та не довела суду на підставі яких положень закону ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4.

Частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Пунктом 4 цих положень встановлено, що Цивільний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася , але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як вбачається з роз'яснень наданих Верховним Судом України в абзаці 3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Таким чином суд вважає, що до правовідносин які склалися в частині спадкових прав після смерті ОСОБА_4, необхідно застосовувати положення законодавства, чинного на час відкриття спадщини, тобто цивільного кодексу Української РСР, оскільки остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно до ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Статтею 525 цього Кодексу встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст.527 Кодексу).

Положеннями даного кодексу було встановлено дві черги спадкоємців за законом, до першої відносилися діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем… (ст.529).

До другої черги спадкоємців за законом входили: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (ст.530).

Крім цього, нормами Кодексу Української РСР передбачалось можливість спадкоємства утриманцями (ст.531) та усиновленими і усиновителями (а.с.532).

При цьому, стаття 555 цього Кодексу передбачала перехід спадщини державі, зокрема якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом ні за заповітом (п.1 ч.1 цієї статті).

Також зазначеним кодексом не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Як вбачається з матеріалів справи заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 чи на користь заявниці не посвідчувався.

ОСОБА_3 не належав до утриманців спадкодавця і не був нею усиновленим, а право спадкування осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш п'яти років до часу відкриття спадщини на той час законом не було передбачено.

Тобто спадщина після смерті ОСОБА_4 фактично перейшла до держави.

Таким чином в даній справі наявний спір про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року спадкодавця ОСОБА_4., який має розглядатися в порядку позовного провадження, а тому суд приходить до висновку про необхідність залишення даної заяву без розгляду, роз'яснивши заінтересованій особі, що вона має право подати позов на загальних підставах.

Керуючись ст.258-261, 293,294,315 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Хустянська сільська рада Буринського району Сумської області, про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.

Роз'яснити ОСОБА_1, що вона має право подати позов на загальних підставах.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд (а з початком функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області) шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий