справа №619/937/18
провадження №2/619/702/18
Рішення

іменем України

11 жовтня 2018 року

м.Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Носачової І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №619/937/18,

ім'я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

вимоги позивача: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

представник позивача: ОСОБА_3

представник відповідача: ОСОБА_4

Виклад позиції позивача.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить вищевказана квартира, яку вона після розірвання шлюбу з відповідачем придбала та на його прохання в 2007 році зареєструвала у даній квартирі. При цьому, відповідач ніколи не проживав у квартирі, проживає за іншою адресою. 07.03.2008 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та з того часу з ним проживає у даній квартирі. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.06.2014 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13.08.2013 в частині вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру залишено без змін. Однак, відповідач у квартиру не вселявся, ні добровільно ні примусово. Будь-якої участі у витратах, пов'язаних з утриманням квартири він не несе.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 14.08.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

13.09.2018 розгляд справи відкладено на 11.10.2018 у зв'язку з неявкою відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі, надав відзив на позов, згідно змісту якого у позивача з відповідачем продовжувалися стосунки після розірвання шлюбу, вони вели спільне господарство у зазначеній квартирі, однак, позивач змінила замки та вчиняла перешкоди відповідачу у користування квартирою. Зазначені обставини були встановлені рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13.08.2013. Крім того, даним рішенням було встановлено перешкоджання позивачем в реалізації свого права на користування квартирою, тому він з поважних причин не користувався квартирою. Відсутність виконавчого листа не позбавляє позивача обов'язку на виконання рішення суду про вселення. Таким чином, висновки позивача, що відповідач не скористався своїм правом на вселення є передчасними.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, про обставини справи пояснила, як зазначено вище.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Судом установлено, що 08.10.2005 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано, про що мається копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.6).

Квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_6 в цілому на підставі договору міни від 04.02.2006, про що мається Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9-10).

ОСОБА_6 07.03.2008 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на «ОСОБА_1» (а.с.7).

Згідно даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (а.с.23) та довідки КП «Солоницівське ЖЕГ» від 14.11.2017 (а.с.8) ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 28.02.2007.

З акту депутата Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області Маслій В.В. від 24.11.2017, складеного за участю сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9, вбачається, що у зазначеній вище квартирі ОСОБА_2 ніколи не проживав, з середини 2008 року жодного разу не з'являвся у даній квартирі (а.с.19).

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною 2 ст.386 ЦК України власнику надається можливість звернення з позовом про вчинення певних дій для запобігання порушенню свого права власності, що може мати місце у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709 цс 16.

При цьому, суд враховує, що як на момент набуття позивачем права власності на квартиру 13.02.2007, так і момент реєстрації відповідача у квартирі 28.02.2007, так і на момент звернення до суду з цим позовом у 15.03.2018 у спірній квартирі ОСОБА_2 як член сім'ї позивача не проживав, тому судом не застосовуються норми ст. 405 ЦК України.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13.08.2013 по цивільній справі №619/1552/13-ц, залишеним без змін в цій частині, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.06.2014, ОСОБА_2 вселено у квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11-14).

Згідно даних Дергачівського районного суду Харківської області виконавчий лист на виконання зазначеного вище рішення суду не видавався та даних міжрайонного відділу ДВС по Дергачівському та Золочівському районах рішення по цивільній справі №619/1552/13-ц на виконанні не перебувало (а.с.15-16).

Як передбачено ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що саме позивачем з 12.06.2014 чинилися або чиняться будь-які перешкоди у користуванні зазначеною вище квартирою, не надано доказів існування поважних причин, які перешкоджали йому проживати у спірному приміщенні.

Таким чином, суд визнає відповідача таким, що втратив право користування квартирою №26 будинку №2 по вул. Курязькій в с. Подвірки Дергачівського району Харківської області.

Відповідно що вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80грн, які підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України, ст.129-1 Конституції України, суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2

Рішення є підставою для скасування реєстрації ОСОБА_2 за вказаною вище адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 в сумі 704,80грн (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається Харківському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення відповідно до п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України через Дергачівський районний суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім'я) сторін:

Позивач: ОСОБА_1: ІПН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_3;

Відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_4.

Повне рішення суду складено 16.10.2018.

Суддя І. М. Нечипоренко