Справа № 158/3161/17
Провадження № 2/0158/69/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді - Корецької В.В.

при секретарі - Грубі М.Є.

за участю відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем по справі він перебував у зареєстрованому шлюбі з 31.08.1985 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.03.2017 року.

Зазначає, що під час зареєстрованого шлюбу ними було набуто спільне майно подружжя, а саме, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Даний житловий будинок є їхнім спільним постійним місцем проживання та був придбаний в результаті укладення договору купівлі-продажу від 05.05.1992 року.

Вказує, що після розірвання шлюбу відповідач не бажає добровільно поділити спільне майно, не визнає його права на нього, а тому просить визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку у спільній власності подружжя на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.12.2017 року по даній справі відкрито загальне позовне провадження та розгляд справи призначено до підготовчого провадження.

01.06.2018 року ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області закрито підготовче провадження по даній справі та призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 15.08.2018 року не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити без його участі.

Відповідач ОСОБА_1 та її захисник - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні, кожен зокрема, заявлені вимоги не визнали. Суду пояснили, що оскільки позивач ОСОБА_3 своїми діями пошкодив спірне майно, шляхом його підпалу, а тому просили у задоволенні позові відмовити повністю, позбавивши його частки у поділі спільного нажитого майна, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Жодних інших заяв, клопотань чи заперечень сторонами по справі подано не було. Також відзив на позовну заяву від відповідача чи її представника до суду надано не було.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_1 та іі представника, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.1985 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.03.2017 року /а.с.4/.

Під час шлюбу було придбано, на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.1992 року між ОСОБА_1 та правлінням колгоспу ім. Свердлова в особі голови колгоспу ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.6-7/.

Вищезазначений факт також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №58528953 від 04.05.2016 року, де право власності зареєстровано за ОСОБА_1 /а.с.8/.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ч. 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У відповідності з ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 цієї Постанови роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17.

Суд вважає обґрунтованими посилання позивача про те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, оскільки вказане майно придбано в період шлюбу, що і не заперечується відповідачем ОСОБА_1

Разом з тим, як вбачається зі змісту вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 30.03.2018 року позивач ОСОБА_3 засуджений за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 КК України до 3 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Крім того із тексту зазначеного вироку вбачається, що ОСОБА_3, 16.10.2017 року перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, під час раптово виниклого конфлікту із колишньою дружиною ОСОБА_1, керуючись метою умисного пошкодження її майна, шляхом підпалу, усвідомлюючи протиправність своєї поведінки та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, зайшов до житлової кімнати будинку, право власності на який зареєстровано на ОСОБА_1, та розташований на АДРЕСА_1, маючи на меті його знищити, вилив бензин на килим та підпалив його, однак від обставин, які не залежали від його волі пожежу було локалізовано та припинено дію вогню /а.с.54-55/.

Зазначені вище обставини, у судовому засіданні підтвердив, як сам позивач ОСОБА_3 так і його представник - адвокат ОСОБА_5 Дані обставини також підтверджується матеріалами справи, а саме: довідкою Управління ДСНС України №673 від 27.10.2017 року та актом про пожежу від 16.10.2017 року /а.с.59-60/.

На підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Також п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Зокрема, суд вважає необґрунтованими посилання сторони відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, у зв'язку зі знищенням спільного майна подружжя позивачем ОСОБА_3, оскільки даний факт не позбавляє останнього права на частку у спільному майні подружжя, а є лише підставою відступлення судом від засади рівності часток подружжя в спільному майні у відповідності до ч. 2 ст. 70 СК України.

Проаналізувавши встановлені під час судового розгляду обставини, суд вважає за можливим відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спірного нерухомого майна, оскільки позивач свідомо, умисно знищив та пошкодив частину спільного майна проти волі відповідача, що є вагомою підставою для суду відступити від засад рівності часток.

Виходячи з засад розумності, законності та справедливості, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги частково шляхом визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку у спільній власності подружжя, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому суд зазначає, що відповідачу ОСОБА_1 залишається у власності 2/3 частини у спільній власності подружжя, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яке слід визнати за останньою.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем ОСОБА_3

На підставі ст. ст. 60-61, 65, 69-71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку у спільній власності подружжя, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки у спільній власності подружжя, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Волинської області через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_3, житель АДРЕСА_1.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_5, адреса: АДРЕСА_2

Відповідач - ОСОБА_1, жителька АДРЕСА_1.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_3

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 21.08.2018 року