судді Великої Палати Верховного Суду
07 листопада 2018 року
у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18) за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство») до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку і витребування земельної ділянки з незаконного володіння
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року у складі судді Безпрозванного В. В. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів Коломієць В. В., Данілової О. О., Кушнірової Т. Б.
За наслідками розгляду 07 листопада 2018 року Великою Палатою Верховного Суду указаної справи касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Змінене рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року залишено без змін.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком апеляційного суду щодо застосування положень статей 256, 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стосовно обрахування позовної давності у цій справі.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки суду апеляційної інстанції, що позивачем не пропущено строк позовної давності. При цьому у пункті 100 вказала, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.
Стосовно висновків судів по суті вирішеного спору, то Велика Палата Верховного Суду вважала, що ОСОБА_1 незаконно передано Миколаївською міською радою земельну ділянку лісового фонду. Повноваження з розпорядження земельною ділянкою належали до компетенції Миколаївської ОДА, яка волі на відчуження цієї ділянки не виявляла. Суди попередніх інстанції правильно визнали незаконними і скасували окремі пункти оскаржених рішень як таких, що суперечать актам законодавства та порушують право власності держави на земельну ділянку.
У пунктах 85, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду).
На думку Великої Палати Верховного Суду, заволодіння приватними особами земельними ділянками лісогосподарського призначення всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Однак з такими висновками не погоджуюся та висловлюю окрему думку відповідно до статті 35 ЦПК України.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що прокурор у листопаді 2014 року звернувся з позовною заявою до суду в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство», оскаржив пункт 1.3 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 30 червня 2006 року № 2/24, згідно з яким ОСОБА_1 отримала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 945 кв. м за рахунок земель лісового господарства для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських споруд з наданням адреси: АДРЕСА_1 , пункти 15 і 15.2 розділу IV рішення Миколаївської міської ради від 09 листопада 2007 року № 17/46, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельна ділянка загальною площею 945 кв.м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» з віднесенням її до земель житлової забудови - для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а також просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на її ім`я, витребувати земельну ділянку з незаконного володіння відповідачки у власність держави в особі Миколаївської ОДА та у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство», з огляду на те, що земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду; Миколаївська міська рада розпорядилася нею з перевищенням повноважень, такі повноваження мала Миколаївська ОДА, відтак, на думку прокурора, відбулося незаконне відчуження земель державної власності на користь фізичної особи.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року позовні вимоги задоволено, визнано поважними причини пропуску позовної давності, оскільки факт порушення вимог законодавства щодо відчуження земельної ділянки прокуратура виявила лише у серпні 2014 року. Суд першої інстанції керувався тим, що земельна ділянка розташована у кварталі 43 урочища Миколаївського лісництва, належить до земель лісового фонду і перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Земельна ділянка у ДП «Миколаївське лісове господарство» у встановленому порядку Миколаївською ОДА як уповноваженим державою органом не вилучалась, а зміна цільового призначення цієї ділянки не здійснювалась. Пункти оскаржених рішень щодо передання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 прийняті Миколаївською міською радою всупереч законодавству та з перевищенням повноважень. Державний акт виданий на підставі незаконних рішень міської ради, а тому є недійсним, і його слід скасувати.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року змінено рішення суду першої інстанції: виключено з резолютивної та мотивувальної частин рішення висновок суду про визнання поважними причин пропуску прокурором позовної давності та поновлення строку для звернення до суду з позовом; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

07 листопада 2018 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення; змінене рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року залишила без змін.

Однак з такими висновками погодитися не можна з огляду на таке.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто в основу конструкції частини першої статті 261 ЦК України покладено принцип єдності (одинності) суб`єкта, чиї права порушено.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку, коли законодавець вживає вислови «свої цивільні права», «цивільні права особи», «здійснення права», він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми.

Тому при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права, тобто прокурор.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути і прокурор, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності частина перша статті 261 ЦК України не містить.

Відповідно до частини сьомої статті 261 ЦК України винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Статтею 36-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-XII) та абзацом другим частиною другою статті 45 ЦПК України (у редакціях, чинних на час подання позову до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25Закону № 1789-XII. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 ЦПК України (повернення позовної заяви).

Наведене свідчить, що прокурор не є особою, через яку держава або територіальна громада безпосередньо реалізує свої повноваження, визначені законом. Інтерес прокурора має виключно процесуальний характер. Тобто прокурор не є особою, права якої порушено.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені частиною першою статті 46 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції), відповідно до якої прокурор має процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що на позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, яка наділена повноваженнями власника чи користувача земельної ділянки з правом розпорядження нею довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Тобто як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, початок перебігу позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа (власник, володілець, користувач, розпорядник), довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор, оскільки Законом № 1789-XII не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого частиною першою статті 261 ЦК України. Не наведено й інших законів щодо можливості відліку позовної давності з моменту коли прокурор дізнався про порушення прав держави.

Крім того, відповідно до пунктів 29, 34 Висновку № 3 (2008) Консультативної ради європейських прокурорів про «Роль прокуратури за межами сфери кримінального права», прийнятого ССРЕ на 3-му пленарному засіданні (Страсбург, 15 - 17 жовтня 2008 року), сьогодні діяльність прокурорських служб за межами кримінального права визначається, насамперед, потребою суспільства у належному захисті прав людини та державних інтересів. У демократичній державі прокурори можуть мати, а можуть і не мати повноваження за межами сфери кримінального права. ССРЕ закликає Держави-учасниці, у яких прокурорські служби виконують функції за межами сфери кримінального права, забезпечити реалізацію цих функцій у відповідності з такими принципами: b. дії прокурорів за межами сфери кримінального права мають також характеризуватися чесністю та неупередженістю; с. ці функції реалізуються «від імені суспільства та у державних інтересах» з метою забезпечення застосування права із дотриманням основних прав та свобод у межах компетенції, наданої прокурорам за законом, Конвенцією та прецедентним правом Суду; f. діючи за межами сфери кримінального права, прокурори мають користуватися тими ж правами і обов`язками, як будь-яка інша сторона, і не повинна мати привілейоване становище у ході судових проваджень (рівність сторін позову).

Тому надання прокурору більш широких прав щодо відліку початку строку давності, що не надається іншим представникам як позивача, так і інших учасників справи, порушує принцип рівності прав та обов`язків сторін, оскільки представник однієї із сторін, яким є прокурор, має більш широкі права порівняно з іншими представниками, якими можуть бути адвокати, правники та інші особи, яким закон надає право здійснювати представницькі повноваження у судовому процесі.

Власником земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству, тому вона не лише мала право, але і зобов`язана була довідатися як про порушення своїх прав, так і про особу, яка їх порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Прокурором зазначено позивачами Миколаївську ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство». Відповідно до пунктів 1, 2, 11 статті 21 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі - Закон - № 586-XIV) у сфері повноважень в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля місцева державна адміністрація:

- розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності;

- розпоряджається землями державної власності відповідно до закону;

- погоджує документацію із землеустрою у випадках та порядку, визначених ЗК України та Законом України «Про землеустрій», щодо відповідності зазначеної документації законодавству у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Разом з тим на час виникнення спірних правовідносин - 2006 рік і до 2011 року центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, був Державний комітет України по земельних ресурсах (далі - Держкомзем України), Положення про який затверджено указом Президента України від 14 серпня 2000 року № 970/2000.

Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями Держкомзему України є:

- підготовка пропозицій щодо формування державної політики у сфері регулювання земельних відносин, використання, охорони та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру та забезпечення її реалізації;

- координація проведення земельної реформи в Україні;

- здійснення державного контролю за використанням та охороною земель;

- організація і забезпечення ведення державного земельного кадастру, здійснення землеустрою;

- розроблення та участь у реалізації державних, галузевих і регіональних програм з питань регулювання земельних відносин, раціонального використання, охорони та моніторингу земель, відновлення родючості ґрунтів, ведення державного земельного кадастру.

Згідно з підпунктом 7 пункту 4 Положення Держкомзем України відповідно до покладених на нього завдань здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами.

У пункті 14 Положення зазначено, що Держкомзем України є юридичною особою.

Відповідно до пунктів 1, 3 Положення про головне управління Держкомзему в області, затвердженого наказом Держкомзему від 17 червня 2008 року за № 123, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2008 року за № 623/15314, Головне управління Держкомзему в області (далі - головне управління) є територіальним органом Держкомзему, йому підзвітне і підконтрольне. Основними завданнями головного управління є: підготовка та внесення Держкомзему пропозицій щодо формування державної політики у сфері регулювання земельних відносин, використання, відтворення, охорони та проведення моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру, здійснення землеустрою, установлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, забезпечення її реалізації та проведення земельної реформи; організація і забезпечення ведення державного земельного кадастру та координація робіт з підготовки земельно-кадастрової документації; здійснення землеустрою і проведення моніторингу земель; проведення у межах компетенції, визначеної Держкомземом, державної експертизи проектів з питань землеустрою, ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Згідно з підпунктом 12) пункту 4 вказаного вище Положення головне управління відповідно до покладених на нього завдань: організовує в установленому порядку виконання землевпорядних робіт і проведення державної інвентаризації земель.

Управління (відділ) Держкомзему в районі (далі - управління (відділ)) є територіальним органом Держкомзему, підзвітним та підконтрольним Держкомзему та відповідно Республіканському комітету із земельних ресурсів Автономної Республіки Крим, головному управлінню Держкомзему в області, як передбачено у пункті 1 Положення про управління (відділ) Держкомзему в районі, затвердженого наказом Держкомзему від 17 червня 2008 року № 123, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2008 року за № 625/15316.

З урахуванням компетенції кожного із органів державної влади у сфері земельних правовідносин, Миколаївська ОДА не лише могла бути обізнана про порушення свого права, але і зобов`язана була знати про стан власності, повноваження з розпорядження якою їй надані, оскільки мала доступ до земельного кадастру та зобов`язана була співпрацювати з відповідними державними органами, які мали відповідні підрозділи на рівні області та району.

Проте прокурором у позовній заяві вказано лише про те, що у даному випадку строки позовної давності пропущені з поважних причин, оскільки порушення закону при передачі у власність земельної ділянки лісового фонду виявлені прокуратурою Корабельного району м. Миколаєва під час проведеної у серпні 2014 року перевірки додержання вимог земельного законодавства в діяльності Миколаївської міської ради. Однак у порушення вимог закону не зазначено про те, коли позивачі: Миколавська ОДА чи/та ДП «Миколаївське лісове господарство» дізналися про порушене право, за захистом якого звернувся прокурор до суду. Вказані обставини не були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій. Відтак Велика Палата Верховного Суду необґрунтовано погодилася з висновком апеляційного суду про непропущення строку позовної давності.

У цих правовідносинах щодо надання земельної ділянки територіальна громада діяла в особі органів місцевого самоврядування і рішення цих органів ґрунтувалися на висновках відділу Держкомзему та відповідно були внесені до Державного земельного кадастру при оформленні і видачі державного акта на право власності на земельну ділянку.

Оскільки ОСОБА_1 передано у власність спірну земельну ділянку у 2007 році на підставі пунктів 15, 15.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 09 листопада 2007 року № 17/46, яке прийнято з урахуванням землевпорядної документації, виготовленої та погодженої з органом Держкомзему, тому Миколаївська ОДА не могла не знати про факт розпорядження у 2007 році земельною ділянкою Миколаївською сільською радою.

Зважаючи на те, що як у Миколаївської ОДА, так і в управління Держкомзему України була об`єктивна можливість знати про передачу спірної земельної ділянки ще у 2007 році - з часу виникнення спірних правовідносин, а до суду з цим позовом прокурор звернувся у 2014 році, позовна давність Миколаївською ОДА від імені і в інтересах якої діє прокурор, пропущена.

Крім того у матеріалах справи є заява ОСОБА_1 , подана до суду першої інстанції, про застосування строків позовної давності (т. 1, а. с. 66 - 67).

Стосовно висновків суду по суті вирішеного спору вважаю за необхідне зазначити таке.

Статтею 116 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянамипередбачений у статті 118 ЗК України.

Згідно з частинами шостою, сьомою зазначеної статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

У силу вимог статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 отримала спірну земельну ділянку саме у порядку безоплатної приватизації згідно зі статтями 118, 121 ЗК України.

Використовуючи своє право на приватизацію земельної ділянки, особа обґрунтовано передбачає, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки в аспекті її реального цільового призначення та дотримання порядку розпорядження нею.

Тобто фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства при вирішенні земельних питань перекладаються на фізичну особу.

Крім цього, на фізичну особу покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки у власність держави, Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, зміна її цільового призначення здійснена неправомірно, її відчуження відбулося поза волею власника - Миколаївської ОДА, тому земельну ділянку неправомірно передано у власність ОСОБА_1 для індивідуального будівництва.

Установивши, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності всупереч вимогам закону та порушує права й законні інтереси держави, касаційний суд зробив висновок, що не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності фізичної особи критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

З таким висновком погодитися не можна.

У статті 2 ЦПК України проголошено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вважаю, що висновки про правомірність втручання в право особи на мирне володіння майном не відповідають нормам процесуального права щодо законності й обґрунтованості, так і завданням цивільного судочинства, а також критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Однак касаційний суд не дослідив питання щодо дотримання принципу «пропорційності» через призму «справедливої рівноваги» (балансу) між суспільними і приватними інтересами, яка включає необхідність з`ясування питання щодо понесення особою «індивідуального і надмірного тягара».

Вважаю, що, витребовуючи від нинішнього власника спірну земельну ділянку і повертаючи її у державну власність, залишається не з`ясованим та не дослідженим питання щодо законності такого висновку та «індивідуального і надмірного тягара» цієї особи, яка набула спірне майно у законний спосіб - на підставі рішення міської ради, реалізуючи своє право на приватизацію майна.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.

У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.

Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.

Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, щодо захисту права власності.

Однак на вказані обставини касаційним судом не зважено в достатній мірі та у світлі указаних висновків ЄСПЛ у справах щодо земельних спорів.

Також не можна у даній справі застосовувати висновки ЄСПЛ, викладені у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії», так як у справі Hamer v. Belgium (скарга № 21861/03) йшлося про те, що заявниці належав будинок, побудований її батьками в лісосмузі без отримання дозволу на будівництво. Тобто батьками заявниці вчинено самовільне захоплення земель лісів, будь-якого рішення жодним компетентним органом щодо виділення батькам заявниці чи самій заявниці спірної земельної ділянки не приймалося. Відтак посилання на вказане рішення ЄСПЛ не є релевантним у даній справі, оскільки у справі, яка переглядалася судом касаційної інстанції, земельна ділянка передана у власність фізичній особі за рішенням органу місцевого самоврядування, яке апріорі мало бути законним.

Крім того посилання, що загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на земельну ділянку не підтверджено будь-якими доказами. Разом із тим не враховано, що у діях ОСОБА_1 ні суд першої, ні суд апеляційної інстанцій не вбачав протиправних дій.

При розгляді справи та ухваленні рішення про витребування у фізичної особи земельної ділянки, яка отримана за рішенням органу, який уособлює державу, і яким у даному випадку є міська рада, є позбавлення вказаної особи не лише права власності на земельну ділянку, але і унеможливлює реалізацію відповідачкою свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки даного виду. Тобто тягне необхідність у вирішенні питання про призначення грошової компенсації за втрачене майно.

При цьому погоджуюся з належністю спору до цивільної юрисдикції, оскільки спірні правовідносини стосуються реалізації сторонами своїх повноважень власника, тобто убачається спір про право, так як набувачка земельної ділянки реалізувала своє право на отримання такої ділянки і належним чином оформила право власності на неї, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку та зареєструвавши його.

Вважаю, що рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року в зміненій частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року необхідно було скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суддя О. М. Ситнік