Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 756/7130/14-ц

провадження № 61-10668св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, правонаступником якої є ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, яка підписана представником ОСОБА_4, на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року у складі судді: Диби О. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Качана В. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до нього з проханням позичити грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, які були їй необхідні для завершення ремонту та оздоблення належного їй будинку, розташованого в м. Боярка, виплату поточних та прострочених платежів та які планувала повернути за рахунок отримання завдатку від потенційного покупця цього будинку.

10 квітня 2014 року він надав ОСОБА_2 вказану грошову суму, про отримання якої відповідач склала та підписала розписку, та зобов'язалась повернути кошти до 01 травня 2014 року, проте свого зобов'язання не виконала.

Неповернення грошових коштів у визначений в договорі строк спричиняють йому душевні страждання через неможливість витрачати кошти на власні потреби та потреби його родини, а також вимагають від нього додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права.

У зв'язку із цим ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 100 000 доларів США та моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 100 000 доларів США, що станом на 21 травня 2014 року згідно офіційного курсу НБУ становить 1 171 614,70 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення мотивоване тим, що відповідач не виконав своїх зобов'язань перед позивачем за договором позики щодо своєчасно повернення вказаних грошових коштів. Разом із тим позивач не надав суду доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заочного рішення відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишено без розгляду у зв'язку з тим, що 05 жовтня 2014 року ОСОБА_2 померла, апеляційну скаргу від її імені було подано особою, яка не мала відповідних повноважень.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року залишено без змін.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики по поверненню боргу, а тому відповідно до положень статей 525, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України з неї на користь позивача підлягають стягненню сума основного боргу згідно офіційного курсу НБУ станом на час розгляду справи.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не отримувала грошових коштів у позику, а розписка була нею написана під тиском. Вказує, що суди розглянули справу без участі відповідача, хоча представник відповідача повідомляв про неможливість явки у судове засідання, проте це клопотання суди не розглянули, що позбавило можливості відповідача витребувати докази та допитати свідків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що 10 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було передано грошові кошти у сумі 100 000 доларів США, які вона зобов'язалася повернути до 01 травня 2014 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем надано розписку, власноруч складену відповідачем, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні.

Встановивши, що розписка від 10 квітня 2014 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів із зобов'язанням повернути їх, порушення ОСОБА_2 умов договору позики і не повернення отриманої грошової суми, суди зробили правильний висновок про часткове задоволення позову.

Твердження про те, що договір позики було укладено під тиском та носив безгрошовий характер, є необґрунтованими, оскільки, як встановили суди, ці доводи не підтверджені жодним належними та допустимими доказами. Посилання на похилий вік ОСОБА_2, наявність у неї інвалідності, а також факт її звернення 12 квітня 2014 року до Оболонського РУГУ МВС України в м. Києва з приводу вчинення 10 квітня 2014 року по відношенню до неї невідомою особою самоправних дій не можуть слугувати достатніми доказами на підтвердження цих обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка підписана представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат