Провадження № 2/761/5796/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Горюк В.А.,

за участі

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Нечитайла Р.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія Україна» (ПАТ «НСТУ»), третя особа: Державний комітет телебачення і радіомовлення України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, визнання таким, який отримав травму при виконання своїх трудових обов'язків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач з 11.07.1990 р. до 28.03.2018 р. займав посаду інженера І категорії цеху техніки відеозйомки творчо-виробничого об»єднання інформаційно-аналітичних програм в ПАТ «НСТУ». Відповідач ПАТ «НСТУ» є правонаступником «Національної телекомпанії України». 28.01.2018 р. позивач отримав від компанії лист - повідомлення про наступне вивільнення, зважаючи на прийняття 21.12.2017 р. рішення Правлінням ПАТ «НСТУ» № 469 «Про організацію заходів, пов»язаних зі змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників), відповідно до якого посада інженера І категорії цеху техніки відеозйомки творчо-виробничого об»єднання інформаційно-аналітичних програм скорочується. У листі було зазначено про можливість отримати одну з двох посад і позивач надав згоду на переведення на одну з запропонованих посад. Проте, наказом № 281-к від 28.03.2018 р. позивача було звільнено з посади у зв»язку із неподанням заяви про переведення на іншу вакантну посаду, як це нібито передбачено ст. 49-2 КЗпП України. З таким рішенням роботодавця позивач не згоден у зв»язку із грубим порушенням відповідачем трудового законодавства України. В наказі про звільнення вказано, що позивач відмовився писати заяву про переведення на іншу посаду, проте ст. 49-2 КЗпП України не містить такої умови - обов»язок подачі заяви на переведення на іншу посаду. Крім того, позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, про відповідачу добре відомо, також компанії відомо про наявність у ОСОБА_1 інвалідності, а щодо отже наявності пільгових умов щодо залишення на роботі. Інших гарантій визначених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Внаслідок виконання своїх трудових обов»язків позивач зазнав 80% втрати працездатності, що підтверджується відповідним актом огляду медико-соціальною комісією серії АВ № 0770704 від 15.02.2018 р. Причинно-наслідковий зв»язок між втратою позивачем працездатності та виконанням трудових обов»язків встановлений експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 19.03.2018 р. № 8303. Пропрацювавши більше 27 років, добросовісно та гідно виконуючи свої обов»язки за відсутності застосування будь - яких покарань та стягнень, позивач був позбавлений роботи. Замість поваги, отримав лише декілька листів. Беззаконня та свавілля, які супроводжували звільнення тільки посилили симптоми багатьох хвороб позивача, отриманих під час виконання трудових обов»язків . Душевний біль та страждання, приниження і журба, які зазнав позивач є такими, що залишаться назавжди, тому заявляється і вимога про відшкодування моральної шкоди. За таких обставин ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 2,40,49-2,173,235,237,237-1 КЗпП України, ст. ст. 11,16,23,280,1167,1197 ЦК України просить суд: скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» № 281-к від 28.03.2018 р. «Про звільнення ОСОБА_1»; поновити ОСОБА_1 на посаді інженера І категорії цеху техніки відеозйомки творчо-виробничого об»єднання інформаційно-аналітичних програм в Публічному акціонерному товаристві «Національна суспільна телерадіокомпанія України»; визнати ОСОБА_1 таким, який отримав травму при виконанні своїх трудових обов»язків; Сятнути з Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на його користь 14 026 грн. 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» 200 000 грн. 00 коп. в якості відшкодування втрати працездатності внаслідок виконання трудових обов»язків в ПАТ «НСТУ»; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» 50 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

02.07.2018 р. Шевченківським районним судом м. Києва відкрито провадження справі, вирішено питання про доцільність її розгляду в порядку загального позовного провадження з урахуванням положень ст.ст. 19,274 ЦПК України.

Від представника відповідача ПАТ НСТУ» надійшов відзив на позовну заяву за для спростування доводів позивача. Представник відповідача вказав, що товариством 27.12.2017 р. прийнято рішення про затвердження та введення в дію з 02.04.2018 р. нової структури та штатного розпису ПАТ «НСТУ» та на його виконання видано наказ від 21.12.2017 р. № 469 «Про організацію заходів, пов»язаних зі змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників ПАТ «НСТУ»). З урахуванням положень ст. 49-4 КЗпП України та вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності» адміністрацією товариства подано усім профспілковим організаціям, членами яких є працівники ПАТ «НСТУ» та посади яких скорочуються, відповідні листи. Відповідачем проведено спільні консультації з представниками профспілок; створено в Центральній дирекції та відокремлених структурних підрозділах відповідні комісії з визначення переважного права на залишення на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередженню про майбутнє звільнення з роботи; надано усім структурним підрозділам перелік вакантних посад с ПАТ «НСТУ»; працівників персонально повідомлено про майбутнє скорочення з одночасним ознайомленням з переліком усіх наявних вакантних посад. Власна бездіяльність позивача - не написання заяви про переведення фактично стало причиною звільнення. Стягнення з відповідача компенсації у зв»язку із втратою працездатності не є можливим за відсутності доказів її настання у зв»язку із виконанням роботи на телерадіокомпанії (професійне захворювання). Також, оскільки не було порушено прав позивача з боку товариства відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди.

Крім того, від представника відповідача надійшла заява про застосування до позовних вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності, зважаючи на те, що у справах про звільнення особа, яка вважає, що її права порушено може звернутися до суду протягом одного місяця з дня вручення наказу про звільнення. Такий строк ОСОБА_1, якому вручено під підпис наказ про звільнення 28.03.2018 р., звернувся до суду у серпні 2018 року.

ОСОБА_1 скористався правом надати відповідь на відзив де зазначив, що відповідач взагалі не мав права ані звільняти його з роботи ані пропонувати перейти на іншу посаду - через статус позивача, як особи, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Також позивач має преважне право залишитись на роботі при реорганізації підприємства. Крім того, саме правонаступник організації, яка направила позивача в зону ліквідації має сплатити достойну компенсацію за отриману шкоду. Статтею 48 Конституції України передбачено право громадянина на працю і гарантується захист від незаконного звільнення. Неправомірне звільнення спричинило стрес та позивач потрапив до лікарні на 18 днів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення заявлених вимог, просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа Державний комітет телебачення і радіомовлення не направив свого представника в судове засідання, про день розгляду справи повідомлявся належним чином у спосіб передбачений ЦПК України.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, і це вбачається з наданої позивачем копії трудової книжки, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Національна суспільна телерадіокомпанія України», працюючи на посаді інженера І категорії цеху техніки відеозйомки творчо-виробничого об»єднання інформаційно-аналітичних програм.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, про щ свідчить надана копія посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи1 категорії.

Як свідчать матеріали справи, позивача було звільнено з займаної посади 30 жовтня 2018 р. у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач, його представник вважають, що звільнення відбулось з порушенням чинного трудового законодавства України.

В свою чергу ПАТ «НСТУ» вказує на те, що під час звільнення ОСОБА_1 права працівника порушено не було.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до приписів п. 1ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Так, як вбачається з наданих доказів і не заперечується учасниками процесу, 21.12.2017 р. відбулось засідання правління Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телекомпанія України», оформлене протоколом № 32, на якому прийнято рішення про затвердження та введення в дію з 02.04.2018 р. нової структури ПАТ «НСТУ» та штатного розпису ПТ «НСТУ».

На виконання зазначеного рішення, відповідно до п. 28,70 Статуту ПАТ «НСТУ», відповідно до ст. 49-2,49-4 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності, ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення» та з метою належної організації заходів, пов»язаних із змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) 21.12.2018 р. відповідачем винесено наказ № 469 «Про організацію заходів, пов»язаних зі змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) у ПАТ «НСТУ».

Даним наказом виконавчому директору товариства, керівникам відокремлених структурних підрозділів надано доручення, зокрема: не пізніше ніж за 3 місяці до запланованих звільнень надати первинним профспілковим організаціям Центральної дирекції та філій інформацію щодо заходів, пов»язаних із змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) разом з інформацією про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може торкнутися; провести відповідно до чинного законодавства вивільнення працівників філії у зв»язку із змінами у виробництві і праці, а саме скорочення штату та чисельності працівників: визначити працівників, посади яких підлягають скороченню та, відповідно, які підлягають вивільненню у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників); не пізніше ніж за два місяці, згідно з вимогами чинного законодавства, попередити про наступне вивільнення кожного працівника персонально під особистий підпис; одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівнику вакантні посади, що наявні в ПАТ «НСТУ». У разі відмови працівників від переддення на запропоновані вакантні посади або у разі відсутності вакантних посад, здійснити усі необхідні дії по звільненню таких працівників відповідно до чинного законодавства України.

За положеннями ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначають свою організаційну структуру, встановлюють чисельність працівників і штатний розпис.

Суд погоджується з доводами представника відповідача, з посиланням на позицію Верховного Суду України висловлену в ухвалі від 28.01.2009 р. у справі № 6-14292св8, що нормами трудового законодавства України не передбачено здійснення судом перевірки доцільності скорочення працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організації структури, чисельності та штатів працівників.

Разом з тим, Пленум Верховного Сужу України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у п. 19 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов»язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов»язані з»ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази, щодо змін в організації виробництва і праці про те, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи попереджувався працівник за 2 місяці про наступне вивільнення.

Положення ст. 42 КЗпП України встановлюють наступне: при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Свою чергу відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Так, на виконання прийнятих рішень та з огляду на положення ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» ПАТ «НСТУ» звернулось до професійних спілок - Київської міської Профспілки працівників культури, Первинної профспілкової організації ПАТ «НСТУ» щодо запланованого вивільнення працівників в тому числі і по категоріям: керівники, професіонали, фахівці, робітники з пропозицією, у разі необхідності провести спільні консультації шляхом проведення відповідної наради представників адміністрації.

За наданим представником відповідача списком посад (по категоріях), які підлягають скороченню, посада, яку обіймав позивач ОСОБА_1 - інженера І категорії цеху техніки відеозйомки творчо-виробничого об»єднання інформаційно-аналітичних програм підлягала скороченню.

Також як свідчать матеріали справи, керівникам відокремлених структурних підрозділів ПАТ «НСТУ» надано перелік вакансій станом на 05.01.2018 року у Центральній дирекції ПАТ «НСТУ» та філіях ПАТ «НСТУ».

09.01.2018 р. ПАТ «НСТУ» видано наказ № 5 «Про створення комісії ПАТ «НСТУ» (Центральна дирекція) та організацію заходів в зв»язку із змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників» для визначення переважного права на залишення на роботі працівників ПАТ «НСТУ» (Центральна дирекція), що підлягають переведенню, звільненню та попередженню про майбутнє звільнення з роботи.

Як свідчать матеріали справи, і не заперечується позивачем, його представником, персональне попередження про наступне вивільнення працівників ОСОБА_1 отримав 23.01.2018 р.

Одночасно, і це підтверджується зазначеним повідомленням, позивачу було запропоновано вакантні на підприємстві посади - позивач зазначив, що згоден на переведення на посаду: комплекс студійного виробництва ДТЗ інженер І категорії, комплекс поза студійного виробництва ДТЗ інженер І категорії за строковим контрактом.

Також ОСОБА_1 запропоновано, про що свідчить повідомлення, у разі прийняття пропозиції про переведення протягом трьох робочих днів з дня вручення даного повідомлення подати відповідну заяву до управління кадрів ПАТ «НСТУ».

На засіданні комісії для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередження про майбутнє вивільнення з роботи, що підтверджується належним чином завіреним витягом з протоколу, 06.03.2018 р. опрацьовано та надано оцінку наявності переваг в залишенні працівників на роботі та з урахуванням статусу позивача, як учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, кваліфікацію, позивача було рекомендовано для зайняття посади інженера І категорії комплексу студійного виробництва департаменту технічного забезпечення.

Беручи до уваги все вищенаведене, з огляду на вимоги чинного трудового законодавства України суд приходить до висновку, що ПАТ «НСТУ» при вирішенні питання щодо майбутнього вивільнення ОСОБА_1 не було порушено права позивача.

Позивач стверджує, що надав згоду на переведення на одну із вакантних посад, а отже не міг бути звільнений, проте суд не може покласти такі доводи в основу рішення, оскільки ОСОБА_1 до ПАТ «НСТУ» не подано відповідну заяву про переведення із безпосереднім зазначенням посади, на яку працівник має бажання бути переведений - в розумінні норм чинного КЗпП України, працедавець має попередити працівника про майбутнє вивільнення та запропонувати вакантні посади, а свою чергу працівник в разі прийняття такої повідомити про це підприємство належним чином.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, відповідно до ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки.

Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що заявляючи вимогу про поновлення на посаді ОСОБА_1 не дотримався строку встановленого ст. 233 КЗпП України, з огляду на те, що позов до суду подано 23.05.2018 р., в той час як повідомлено про звільнення 28.03.2018 р., проте суд застосовує наслідки пропуску строку позовної давності - відмовляє в задоволені позову в разі встановлення порушення прав.

Разом з тим, беручи до уваги, що встановлені судом обставини не свідчать про порушення прав ОСОБА_1 при звільненні, підстави для застосування наслідків пропуску вищезгаданого строку відсутні.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді не може бути задоволена, оскільки права працівника при звільненні не були порушені.

Також відсутні підстави і для задоволення вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди з ПАТ «НСТУ» у розмірі 50 000,00 грн., зважаючи на наступне.

Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили по порушення прав позивача з боку ПАТ «НСТУ», підстави для стягнення немайнової шкоди відсутні.

Позивач також в порядку ст. 173 КЗпП України та ст. 1197 ЦК України стягнути з відповідача шкоду заподіяну внаслідок виконання трудових обов»язків у розмірі 200 000,00 грн., оскільки втратив 80% працездатності.

Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку, відповідно до ст. 173 КЗпП України.

За ч. 1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Не заперечувалось представником відповідача, і підтверджується долученими до матеріалів справи довідками про виплату заробітної плати, позивач ОСОБА_1 приймав участь в організації телевізійних програм в зоні Чорнобильської АЕС в період травня, серпня, жовтня 1986 року.

Виплати компенсації за шкоду отриману внаслідок Чорнобильської катастрофи регламентовано спеціальним законодавством в з даними твердженнями представника відповідача суд погоджується.

Так, положеннями Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» регламентовано виплата компенсації за шкоду здоров»ю, яка виплачується в порядку, передбаченому Кабінету Міністрів України.

Таким чином, шкода спричинена здоров»ю позивача, який є ліквідатором наслідків на ЧАЕС відшкодовується державою відповідно до вимог законодавства, яке є спеціальним, і не може в розумінні зазначених ОСОБА_1 норм Цивільного кодексу та КЗпП України покладена на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсяг.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,196,200,258,259,263,268,352,354 ЦПК України, ст.ст. 40,42,49-2,173,237-1 КЗпП України, ст. 1197 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія Україна» (ПАТ «НСТУ»), третя особа: Державний комітет телебачення і радіомовлення України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, визнання таким, який отримав травму при виконання своїх трудових обов'язків залишити без задоволення.

Судові витрати відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України не стягуються.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів, починаючи з дати проголошення вступної та резолютивної частини.

Суддя: