17.08.2018 227/2448/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2018 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

за участю

секретаря судового засідання: Дзюби Т.А.,

представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3, в якій просить визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою № 3 будинку № 26 по вул. І.Котляревського м. Добропілля.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй та членам її сімї належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, в якій вона постійно проживає. У вказаному будинку зареєстроване місце проживання її сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Син у 2011 році вирішив почати самостійне життя, виїхав з квартири і з того часу у ній не проживав. Відповідач постійно змінював своє місце проживання у звязку з роботою. Де він проживає на теперішній час їй не відомо. Зазначила, що вимушена сплачувати комунальні послуги з врахуванням того, що у квартирі прописаний відповідач, хоча фактично там не проживає, що завдає їй зайвих витрат та негативно впливає на її матеріальне становище. Крім того, вона не може визначити юридичну долю квартири, оскільки вона обтяжена правом проживання відповідача. Просила задовольнити заявлені вимоги.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Зазначила, що її інтереси у судовому засіданні буде представляти довірена особа ОСОБА_1.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що визнає ті обставини, що відповідач ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_2. Однак, де знаходиться зараз відповідач позивачу невідомо. Останніми відомими місцями перебування відповідача є Республіка Білорусь, а потім Російська Федерація. Зазначила, що позивач серйозно хворіє, а зайві витрати на сплату комунальних послуг за відповідача негативно відбиваються на її матеріальному становищі. Заявлені позивачем вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяв про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки, а також відзиву на позовну заяву з запереченнями проти заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надходило.

Згідно ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 про визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою № 3 будинку № 26 по вул. І.Котляревського м. Добропілля, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що квартира 3 будинку 26, розташованого по вул. І.Котляревського м. Добропілля Донецької області, належить як позивачу, так і відповідачу на праві спільної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07 лютого 1995 року (а.с.5) та довідкою ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» від 16 серпня 2018 року про наявність нерухомості за архівними даними станом на 31 грудня 2012 року.

Як вбачається з домової книги для реєстрації громадян, які проживають за адресою вул. Свердлова (ОСОБА_4)АДРЕСА_3, та підтверджується довідкою Відділу реєстрації Добропільської міської ради від 25 червня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрований за даною адресою з 01 серпня 2008 року (а.с. 7-8, 14)

Згідно акту від 19 липня 2018 року, складеного комісією ПП «ДРЕС «Південний», відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою АДРЕСА_4, не проживає з лютого 2011 року (а.с. 9).

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивачки про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном.

Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є членами сім'ї. А позивач не є одноосібним власником спірної квартири, а є лише співвласником квартира АДРЕСА_1, як і відповідач ОСОБА_3, який наділений тими ж правами власності, що і позивач. Тому відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою як член сім'ї власника, оскільки сам є співвласником даної квартири.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що відповідач по справі є співвласником спірної квартири і має на свій розсуд користуватись належним йому на праві власності житлом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 223, 263, 265. 279, 353-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП 256002709, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Л.С.Мацишин

17.08.2018