Справа № 487/1792/16-ц
Провадження № 2/487/804/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2018 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Ободенко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/1792/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

06.04.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано 26.03.2014 року. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі рішення суду було визначено місце проживання сина разом з матірю. Між ними виникли суперечки з приводу виховання та спілкування з дитиною, він неодноразово звертався до служби у справах дітей. Після конфлікту, що виник у нього з відповідачкою, щоб не травмувати психіку дитини, який категорично не хотів проживати з матірю, він вирішив зібрати сина до себе, тому з 12.03.2015 року дитина проживає разом з ним. Рішенням суду було задоволено позов ОСОБА_2 щодо відібрання дитини та передачі її матері. Згідно соціально - психологічного висновку підтверджено, що стосунки у дитини з матірю є конфліктними, у сина є почуття образи і не бажання з нею жити. Проте, 07.08.2015 року він добровільно намагався виконати рішення суду про відібрання дитини за участю психолога, але передача дитини не відбулась, у звязку з неявкою матері. дитини не бажає проживати разом з матірю, виконання рішення суду про відібрання дитини відстрочено. Відповідачка весь час лише періодично згадує про невиконане рішення суду та намагається відібрати у нього сина навіть із застосуванням фізичного насильства та кожного разу дитини стається нервовий напад, істерика, він ховається та не бажає йти до матері. Тому дитина тривалий час проживає у його родині, де його люблять та для нього створені належні умови для проживання, навчання та розвитку. Відповідачка не опікується дитиною, не спілкується з ним та бере участь у його утриманні та вихованні.

31.05.2016 року відповідач ОСОБА_2 надала заперечення на позов, в яких зазначила, що під час шлюбу позивач не працював, не утримував дитину, у звязку з чим вона була вимушена піти до своїх батьків та вийти на роботу, а дитиною в цей час опікувалися її батьки. Позивач з листопада 2013 року не цікавився дитиною, не спілкувався з ним та не брав участь у його утриманні. Після вирішення питання про поділ спільного майна подружжя, позивач та його батьки стали приходити до дитячого садочку, забирати дитину та налаштовувати його проти матері, при цьому позивач вчинив кримінальне правопорушення відносно неї спричинивши тілесні ушкодження. 12.03.2015 року позивач фактично викрав дитину з дитячого садочку та більше його не повернув, налаштував дитини проти неї. На підставі рішення суду було визначено місце проживання сина разом з матірю. Рішення суду позивач добровільно не виконував. Рішенням суду також було задоволено її позов щодо відібрання дитини та передачі її матері. Вона неодноразово намагалась виконати рішення суду та забрати дитинку, але позивач, його родичі та знайомі не дали їй такої можливості, при цьому дитина була дуже агресивна. При цьому вважає, що дитина не проживає разом з батьком за адресою яку вказує позивач, оскільки це житло здається в оренду, а виникнення цього позову повязано лише з метою отримання від неї аліментів, оскільки він не працює.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відмовлено та залишена без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 31.10.2016 року.

Ухвалою від 18.10.2017 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.09.2016 року та ухвала від 31.10.2016 року апеляційного суду Миколаївської області скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвалою від 17.01.2018 року справу прийнято до провадження судді Щербини С.В. та відкрите провадження.

25.06.2018 року до суду надано висновок від 20.06.2018 року органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини.

18.12.2018 року ОСОБА_2 надала відзив в якому просила в задоволенні позову відмовити та зазначила, що позивач не займається вихованням та розвитком дитини, яка з 5 років проводила весь час з батьками позивача, не відвідувала дошкільних закладів, не спілкувався з однолітками та лише у віці майже 8 років пішов до школи. При цьому, дитина проживає з дідом та бабою, позивач має іншу родину та проживає окремо від ОСОБА_1, тобто дитини взагалі виховується без батьків, позивач не працює та має судимість. Вона протягом тривалого часу намагається виконати рішення суду та відібрати дитину. Орган опіки та піклування зробив висновок щоб залишити дитину з батьком лише виходячи з того, що дитина психологічно неврівноважена та потребує лікування у психіатра. При цьому вважає, виникнення цього позову повязано лише з метою отримання від неї аліментів, оскільки протягом 2 років чотири рази звертався з позовом до суду.

20.12.2018 року представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.

В судове засідання відповідач не зявилась, про час, дату і місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила та від неї не надійшла зава про розгляд справи за її відсутності.

В судове засідання представник третьої особи не зявився, про час, дату і місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбу з 25.11.2005 року, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2014 року. В шлюбі у сторін народилась дитина син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення сімейних відносин з грудня 2013 року та розірвання шлюбу у судовому порядку, дитина залишилась проживати разом із матірю.

В подальшому, у звязку з неприязненими відносинами між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, почали виникати постійні сварки також і з приводу виховання та спілкування з сином.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2014 року визначено місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_2, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання місця проживання дитини з батьком - відмовлено, рішення набрало законної сили 28.10.2014 року.

Проте, 12.03.2015 року, ОСОБА_1 забрав малолітнього ОСОБА_1 з дошкільного закладу та матері не повернув, залишив проживати сина разом з ним.

У звязку з самочинною зміною ОСОБА_1 місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 та не виконання рішення суду, яким визначено місце проживання дитини з матірю, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року, яке набрало законної сили та підлягає негайному виконанню, вирішено про відібрання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_1 та передачі його матері ОСОБА_2

По справі видано виконавчий лист, який передано до примусового виконання до Центрального ВДВС ММУЮ та відкрите виконавче провадження постановою державного виконавця від 06.08.2015 року.

03.08.2015 року боржник ОСОБА_1 звернувся до начальника служби у справах дітей адміністрації Заводського району про добровільне виконання рішення суду та передачі дитини його матері ОСОБА_2

Згідно акту державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ від 07.08.2015 року виконання рішення не відбулось, у звязку з відсутністю стягувача ОСОБА_2, яка знаходилась у відрядженні. Доказів про повідомлення стягувача про здійснення виконавчих дій по виконанню рішенню суду в матеріалах справи відсутні.

Згідно акту державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ від 02.12.2015 року виконання рішення про відібрання дитини не відбулось, у звязку з категоричною відмовою дитини йти до матері, боржник проти виконання рішення не заперечував.

Згідно акту державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ від 04.12.2015 року виконання рішення про відібрання дитини не відбулось, у звязку з категоричною відмовою дитини йти до матері, чинив опір, що фактично унеможливлювало виконання рішення суду та психологом рекомендовано припинити на певний час дії щодо відібрання дитини, оскільки це може зашкодити психіці малолітнього.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2016 року відстрочено виконання рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року про відібрання малолітньої дитини на три місяця, з дня набрання законної сили ухвали, у звязку з необхідністю проведення психологічної роботи з батьком, матірю та дитиною.

Проте, психологічна робота з батьком, матірю та дитиною так і не була проведена, при цьому дитина фактично стала заручником неприязних стосунків між батьками, які з часом тільки погіршувались, про що свідчить притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2, що негативно впливало також на психоемоційний стан дитини. Під час роботи з батьками та бесід з дитиною співробітниками служби у справах дітей встановлено, що під час проживання з батьком дитина стала агресивно реагувати на матір, під час епізодичних зустріч з нею проявляє невмотивовану агресію, що підтверджується висновком органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 12.10.2015 року. Отже батьки, не намагалися налагодити між собою відносини, навіть в інтересах дитини, яка має право на нормальний розвиток, на спілкування та виховання обома батьками, а також зростати в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права і обовязки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом ( стаття 153 СК України).

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом встановлено, що за місцем проживання кожного із батьків створені належні умови проживання для дитини, позивач та відповідач мають самостійний дохід, позитивно характеризуються, обмежень за станом здоровя для проживання разом з дитиною не мають, що підтверджується характеристиками відповідних органів, актами обстеження матеріально-побутових умов.

Доказів щодо випадків ухилення позивача від виконання передбачених законом обовязків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини або вживання позивачем спиртних, наркотичних засобів, суду не надано.

Органом опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради в рамках вказаної цивільної справи неодноразово надавались висновки щодо визначення місця проживання дитини, згідно остаточного висновку №1333/02.02.01-22/22/14/18 від 20.06.2018 року, керуючись інтересами дитини, вважають доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1

У рішенні в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року , Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання проте, що найкраще відповідає інтересам дитини, у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, враховуючи, що зміна місця проживання зашкодить психічному стану дитини, яка звикла проживати у родині батька та тривалий час була обмежена у спілкуванні з матірю, на яку неадекватно реагує, а передача до родини матері може стати для дитини емоційним стресом, висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з батьком, а також створення останнім належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, враховуючи особисту прихильність дитини до батька, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, у звязку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Одночасно, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст. ст. 76, 81, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5), третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 )

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина

Повний текст рішення складено 02.01.2018 року.