АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2018 року м. Чернівці

справа № 713/1323/15-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 березня 2018 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, головуючий у І-й інстанції - Кириляк А.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» у серпні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 27 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CVVWGA00000034, згідно умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит в сумі 10 456,42 доларів США на строк до 27 червня 2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Банк зобов'язання виконав повністю, оскільки надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Зазначав, що відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року не виконав належним чином, у зв'язку з чим станом на 10 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 45 173,28 доларів США, з яких: 9 785,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 958,21 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 847,11 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 29

____________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/794/544/18 Категорія:27 Доповідач Литвинюк І.М.

420,20 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 11,45 доларів США - штраф (фіксована частина); 2 150,56 доларів США - штраф (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року в сумі 45 173,28 доларів США, що за курсом 21,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 липня 2015 року складає 986 584,44 грн. та судові витрати.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 березня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року в сумі 524 399,80 грн., що складається з: тіло кредиту 90,13 доларів США, відсотки - 2 958,21 доларів США , комісія 110,19 доларів США , що за курсом 21,84 грн. за 1 долар США , відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 липня 2015 року складає 68 982,30 грн., загальна сума нарахованої пені за період з 25 квітня 2012 по 25 квітня 2015 року в сумі 455 417,73 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що відсутні докази про отримання грошових коштів в кредит та рішенням суду вже звернуто стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не звільняє ОСОБА_1 від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє ПАТ КБ «ПриватБанк» права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

Однак з таким висновком суду першої інстанції повністю. Погодитись колегія судів не може.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CVVWGA00000034, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 11 238,52 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою 15% річних за користування кредитом на суму залишку з кінцевим терміном повернення 27 червня 2013 року.

Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року з ОСОБА_1 цього ж дня укладено договір іпотеки, згідно з яким він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 80,90 кв.м., житловою площею 57,30 кв.м., який розташований за адресою: вул. Гагаріна, 15 в с. Чорногузи Вижницького району Чернівецької області.

Вказані обставини відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не потребують доказуванню, оскільки встановлені заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2012 року по цивільній справі №2-449/12 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення та виселення, за яким позов банку задоволено частково і яке набрало законної сили. Даним рішенням в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року в розмірі 168 228,43 грн. звернуто стягнення на будинок загальною площею 80,90 кв.м., житловою площею 57,30 кв.м., який розташований за адресою: Чернівецька область, Вижницький район, с. Чорногузи, вул. Гагаріна, 15, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від свого імені із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 ЗУ «Про іпотеку», у тому числі з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, без необхідності отримання для продажу будь-якого іншого окремого уповноваженого іпотекодавця.

Згідно з наданим ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунком від 30 січня 2018 року, заборгованість за період з 25 квітня 2012 року по 24 листопада 2015 року за кредитним договором №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року, становить: 90,13 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 2 958,21 доларів США - заборгованість по відсотках; 110,19 доларів США - заборгованість по комісії , загальна сума нарахованої пені з 25 квітня 2012 по 25 квітня 2015 року складає 20 852,45 доларів США , а всього заборгованість за кредитом становить 24 010,98 доларів США.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 8.1.1 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п.8.1

Згідно з пунктом 2.3.7 договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 8.1, 8.1.1, 8.1.2 даного договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3.

Отже, згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк ПАТ КБ «Приватбанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з моменту отримання вимоги банку про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Подібні висновки Велика палата Верховного Суду викладені у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року № 14-154цс18, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, або наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі, а тому позовні вимоги банк в частині стягнення відсотків в розмірі 2 958,21 дол. США задоволенню не підлягають.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив, з яких підстав та як нараховується комісія за кредитним договором.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначений висновок викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Отже, задовольняючи позов в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту, суд першої інстанції не звернув увагу на те що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення комісії з відповідача суперечать вимогам закону та порушують права останнього, а тому в частині задоволення вимог про стягнення комісії у розмірі 110,19 дол. США слід відмовити.

Щодо нарахування пені за несвоєчасне погашення кредиту необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання.

Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Відповідно до п.5.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує Банк пеню у розмірі, який зазначений у п.8.4 Договору за кожний день прострочки.

Згідно з п.8.4 кредитного договору при порушені Позичальником зобов'язань із погашення Кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Вказаний висновок викладений у постанові ВСУ № 6-211цс17 від 15 травня 2017 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення пені в іноземній валюті.

Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст.2 ЦПК щодо загальних засад цивільного законодавства, колегія суддів вважає, що є правові підстави для зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Даний висновок викладено у постанові ВСУ у справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року.

Оскільки сума невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року складає 90,13 дол. США - заборгованість по тілу кредиту, а розмір неустойки дорівнює 29 420,20 дол. США, колегія суддів вважає, що є правові підстави для зменшення розміру неустойки до 500 дол. США.

Не підлягають задоволенню і вимоги банку про стягнення з відповідача штрафів: фіксованої частини у розмірі 11,45 дол. США та процентної складової - 1 1149,44 дол. США.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п.5.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором більш на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому пред'явлення банком вимог про стягнення пені та штрафу не відповідає нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року, є безпідставними та спростовується матеріалами справи, а саме, копією заяви про видачу готівки № 34 від 27 червня 2008 року, в якій міститься підпис позичальника та зазначено суму отриманого кредиту (а.с. 14). Інших доказів на доведення зазначених вимог апелянтом надано не було.

Відповідно до п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та зміни рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 березня 2018 року.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 90,13 доларів США, та пені в сумі 500 дол. США, а всього на загальну суму 590, 13 дол. США.

Відповідно до частин 1, 10 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В суді першої інстанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 654 грн.. Позовні вимоги задоволені на 1,3 відсотка. Отже, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 47,50 грн.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 5 481 грн. судового збору.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, розподіляючи судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5 362.25 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 березня 2018 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №CVVWGA00000034 від 27 червня 2008 року в розмірі 590,13 дол. США, з яких: 90,13 дол. США - заборгованість по тілу кредиту, заборгованість по пені в сумі 500 дол. США.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 5 362 гривні 25 копійок у відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

В.В. Яремко