ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/34525/13-ц

провадження № 61-15514св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Слободянюк С. В., Мазурик О. Ф., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Вимоги позову обґрунтовувало тим, що відповідач є власником особового рахунку квартири АДРЕСА_1 . Позивач виконує функції з утримання будинку, надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами житлових приміщень будинку за надані комунальні послуги.

Вказувало, що відповідач не виконувала обов`язків зі своєчасного внесення квартплати та плати за комунальні послуги, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 50 467,84 грн. У липні 2013 року позивач звертався до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги, проте ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

За таких обставин просило стягнути з відповідача заборгованість з оплати за комунальні послуги у сумі 50 467,84 грн з урахуванням інфляційних нарахувань у сумі 11 051,26 грн і трьох процентів річних у сумі 3 795,87 грн, а також судовий збір у сумі 504,68 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року, ухваленим у складі судді Гуменюк А. І., позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 50 972,52 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує зобов`язань перед позивачем щодо оплати житлово-комунальних послуг, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з останньої у судовому порядку.

Крім того, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для застосування позовної давності, про сплив якої заявлено відповідачем, оскільки заборгованість нараховується з квітня 2007 року, а в березні 2013 року відповідачем здійснено оплату за житлово-комунальні послуги, розцінену судом як визнання відповідачем обов`язку щодо сплати боргу, що в силу статті 264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є перериванням позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року змінено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року; зменшено стягнену суму заборгованості з 50 467,84 грн до 44 608,13 грн і відповідно зменшено стягнений судовий збір з 504,68 грн до 446,08 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що визначена позивачем станом на 1 квітня 2007 року заборгованість у розмірі 6 999,37 грн не може бути прийнята, оскільки відсутні дані щодо періоду, за який виникла така заборгованість, та відомості щодо виду послуг, з яких вона складається.

За таких обставин апеляційний суд вважав за необхідне стягнути заборгованість, нараховану за період з 1 квітня 2007 року до 1 червня 2013 року, без урахування цієї суми.

Разом з цим, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки у березні 2013 року відповідачем здійснено оплату заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 3 000 грн, що розцінено судом як визнання відповідачем свого боргу.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Мотивуючи касаційну скаргу заявник вказував, що суди дійшли помилкового висновку по переривання позовної давності у зв`язку зі сплатою у березні 2013 року комунальних платежів, оскільки визнання боргу в розумінні вимог статті 264 ЦК України повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа погоджується з наявністю цього боргу. Сплачуючи комунальні платежі, споживач послуг вказує у квитанції місяць, за який справляється сплата, а виконавець послуг повинен зарахувати вказані кошти як сплату за місяць, який вказано у платіжному дорученні.

Вчинення боржником будь-яких дій щодо визнання боргу поза межами позовної давності, на думку заявника, не може тягти за собою його переривання, оскільки цей строк сплив, у зв`язку з чим не міг перериватись.

Зазначив, що апеляційним судом необґрунтовано стягнено з відповідача три проценти річних у сумі 3 795,87 грн та 11 051,26 грн інфляційних втрат, оскільки вони розраховувались з суми боргу у розмірі 35 620,71 грн, яку зменшено апеляційним судом до 29 761 грн. Отже, зменшивши суму боргу, апеляційний суд повинен був відповідно зменшити розмір трьох процентів річних та інфляційної складової боргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником особового рахунку квартири АДРЕСА_1 . Відповідач не виконує зобов`язань перед позивачем щодо оплати житлово-комунальних послуг, що призвело до виникнення заборгованості.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до статті 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується за затвердженими цінами/тарифами та показаннями засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача за житлово-комунальні послуги станом на 1 вересня 2013 року становить 50 467,84 грн з урахуванням інфляційних нарахувань у розмірі 11 051,26 грн та трьох процентів річних у розмірі 3 795,87 грн.

Суди встановили, що позивач просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 квітня 2007 року по 1 червня 2013 року.

До ухвалення судом першої інстанції рішення представник відповідача подав клопотання про застосування позовної давності до частини вимог про стягнення заборгованості за період з 1 квітня 2007 року по 6 листопада 2010 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що у березні 2013 року відповідачем здійснено оплату заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 3 000 грн, що розцінено судом як визнання відповідачем боргу.

Однак вказані висновки є передчасними, оскільки позивач просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з квітня 2007 року, пред`явивши позов у грудні 2013 року, а суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про переривання позовної давності у березні 2013 року, не встановили, на погашення яких саме нарахувань сплачені грошові кошти і чи не спливла позовна давність до частини періодичних платежів.

Апеляційний суд у порушення вказаних норм права та вимог статей 212-214, 315 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення, не врахував, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише у межах її строку, а не після його спливу.

Крім того, звертаючись із позовом, КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» вказувало, що у липні 2013 року підприємство зверталося до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача за житлово-комунальні послуги та ухвалою цього суду від 18 липня 2013 року у прийнятті заяви про видачу судового наказу відмовлено.

Згідно з частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення оскаржених рішень, є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Враховуючи, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15.

Судом апеляційної інстанції не надано оцінки обставинам щодо звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу та не враховано, що ці обставини можуть бути підставою для переривання позовної давності.

Крім того, пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Інформація щодо розрахунку заборгованості, надана позивачем, містить, зокрема, щомісячні нарахування квартплати, проте, за змістом позовної заяви, відповідач є власником кватири, а не її наймачем.

Покладаючи на ОСОБА_1 обов`язок з оплати квартплати і житлово-комунальних послуг, апеляційний суд не встановив правовий статус відповідача, що впливає на правове обґрунтування позову і, відповідно, на зміст судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного, касаційний суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати викладене, надати належну оцінку заяві відповідача про застосування позовної давності, врахувати підстави переривання позовної давності, встановити дійсний розмір заборгованості відповідача з урахуванням позовної давності за кожним щомісячним платежем, встановити правову підставу володіння (користування) відповідачем квартирою, за якою нараховується заборгованість, встановити призначення платежу у сумі 3 000 грн, сплаченого відповідачем у березні 2013 року, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик