Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 243/10134/16-ц

провадження № 61-20688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С.П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - виконавчий комітет Словянської міської ради Донецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2017 року у складі судді Ільяшевич О. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 березня 2017 року в складі колегії суддів: Соломахи Л. І., Гапонова А. В., Гуіцької Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про встановлення юридичного факту, заінтересована особа - виконавчий комітет Слов'янської міської ради Донецької області.

Свою заяву ОСОБА_4 мотивувала тим, що з 13 вересня 1989 року їй належить жилий будинок АДРЕСА_1, а земельна ділянка площею 557 кв. м, на якій він розташований, знаходиться у її користуванні. Однак рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області від 19 лютого 1997 року № 63/9 «Про вилучення і додатковий відвід земельної ділянки» було вилучено у ОСОБА_5 належну їй частину земельної ділянки площею 64 кв. м та передано її ОСОБА_6, у користуванні якого перебувала земельна ділянка на АДРЕСА_2.

При цьому ОСОБА_4 стверджувала, що згоди на вилучення частини належної їй частини земельної ділянки не давала. Підставою для прийняття згаданого рішення була, зокрема, письмова згода невідомої особи ОСОБА_5, яка ніколи не була власницею будинку на АДРЕСА_1 та ніколи в ньому не проживала.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_5 просила встановити юридичний факт, що рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області від 19 лютого 1997 року № 63/9 «Про вилучення і додатковий відвід земельної ділянки» не поширюється на неї та земельну ділянку площею 64 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 Донецької області, що перебувала у її володінні.

Справа в судах першої та апеляційної інстанцій переглядалася двічі.

Востаннє ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2017 року провадження у справі закрито у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_5 просила встановити юридичний факт, однак в своїй заяві не зазначила мету встановлення такого факту, яка б в подальшому не була пов'язана із вирішенням спору про право. Під час розгляду справи в судовому засіданні також не підтверджено, що факт, який просила встановити заявниця, є дійсно юридичним та тягне за собою правові наслідки для неї.

При цьому суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до норм процесуального права у разі звернення до суду із заявою про встановлення факту, що не має юридичного значення, передбачено право суду відмовляти у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року або ж у разі його помилкового відкриття закривати провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а зазначену ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що шляхом встановлення юридичного факту ОСОБА_5 фактично має на меті оспорити рішення виконавчого органу місцевого самоврядування.

При цьому апеляційний суд посилався на те, що між ОСОБА_5 та землекористувачем суміжної земельної ділянки ОСОБА_7 існує спір про право користування земельною ділянкою площею 64 кв. м, яка рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області від 19 лютого 1997 року № 63/9 була вилучена та передана в користування ОСОБА_6 Такий спір має вирішуватися в порядку позовного провадження.

Крім того, апеляційний суд зазначав, що ОСОБА_5, посилаючись в апеляційній скарзі на необхідність охорони її права на вилучену земельну ділянку, фактично визнала наявність спору про право. При цьому заявниця не надала будь-яких документів, які б підтверджували її право власності чи користування земельною ділянкою, розташованою на АДРЕСА_1 Донецької області, в тому числі станом на 19 лютого 1997 року.

16 травня 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані ухвали та постановити нову ухвалу, якою встановити юридичний факт, що рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області від 19 лютого 1997 року № 63/9 «Про вилучення і додатковий відвід земельної ділянки» не стосується її та земельної ділянки площею 64 кв. м., розташованої на АДРЕСА_1 Донецької області.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи її заяву, не врахували положення статті 234 ЦПК України 2004 року, згідно з яким підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів в порядку окремого провадження мають значення для охорони прав та інтересів особи.

ОСОБА_5 стверджувала, що правовим наслідком встановлення факту, що дія рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області від 19 лютого 1997 року № 63/9 «Про вилучення і додатковий відвід земельної ділянки» не поширюється на неї та земельну ділянку, що перебувала у її володінні, є охорона (відновлення можливості захисту) її права на вилучену земельну ділянку. Встановити цей факт іншими способами неможливо.

Крім того, ОСОБА_5 зазначала, що апеляційний суд не взяв до уваги документи, які підтверджують її право користування земельною ділянкою, площею 64 кв. м, розташованою на АДРЕСА_1 Донецької області.

22 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення Слов'янської міської ради Донецької області на касаційну скаргу.

У запереченнях зазначено, що встановлення факту того, що дія рішення органу місцевого самоврядування не поширюється на заявницю, є спором про право, тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі, залишена без змін ухвалою апеляційного суду, є законною та обґрунтованою.

Крім того, у запереченнях на касаційну скаргу вказано, що ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про встановлення факту після спливу строку позовної давності.

У зв'язку з викладеним Слов'янська міська рада Донецької області просила касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а оскаржувані ухвали без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, й про це свідчать матеріали справи, що 15 травня 1989 року ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_8 ? жилого будинку АДРЕСА_2 шляхом укладення відповідного договору купівлі-продажу.

Наявна в матеріалах справи копія укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 договору купівлі-продажу свідчить про те, що придбаний ОСОБА_5 будинок знаходиться на земельній ділянці Слов'янської міської ради Донецької області.

Рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області від 19 лютого 1997 року № 63/9 «Про вилучення і додатковий відвід земельної ділянки» додатково відведено ОСОБА_6 земельну ділянку площею 64 кв. м за рахунок земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 Донецької області.

Відповідно до частини першої статті 234 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої згаданої статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У статті 256 ЦПК України 2004 року визначено перелік справ про встановлення факту, які розглядає суд. Цей перелік не є вичерпним, оскільки частиною другою цієї статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз'яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Згідно з частиною шостою статті 235 ЦПК України 2004 року, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 256 ЦПК України 2004 року суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_5 обґрунтовувала необхідність встановленння такого факту для захисту свого права користування земельною ділянкою, на якій розташований її будинок. Як уже зазначалося, ОСОБА_5 у заяві про встановлення факту посилалася на те, що у неї незаконно вилучено частину земельної ділянки, якою вона користується, та передано її у користування ОСОБА_6

Разом із тим апеляційний суд, розглядаючи справу, встановив, що шляхом встановлення юридичного факту ОСОБА_5 має на меті оспорити рішення виконавчого органу місцевого самоврядування щодо вилучення земельної ділянки в одного землекористувача та надання її іншому.

Водночас суд апеляційної інстанції встановив, що між ОСОБА_5 та землекористувачем суміжної земельної ділянки ОСОБА_7 (раніше земельна ділянка належала ОСОБА_6.) існує спір про право користування земельною ділянкою площею 64 кв. м, яка була вилучена рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради Донецької області від 19 лютого 1997 року № 63/9 «Про вилучення і додатковий відвід земельної ділянки» та передана в користування ОСОБА_6

З огляду на обставини справи, зокрема, і ті, на які посилався апеляційний суд в своїй ухвалі, має місце спір про право користуванню земельною ділянкою.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував наявності спору про право та не застосував до поданої ОСОБА_5 заяви правових наслідків, передбачених частиною шостою статті 235 та частиною четвертою статті 256 ЦПК України 2004 року, а дійшов помилкового висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд зазначених порушень суду першої інстанції не виправив та, встановивши наявність спору про право, який повинен вирішуватися в порядку позовного провадження, не залишив заяву ОСОБА_5 про встановлення юридичного факту, без розгляду, як того вимагають частина шоста статті 235 та частина четверта статті 256 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України 2004 року підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскаржувані ухвали не можуть вважатися законними, оскільки постановлені з порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування та ухвалення нового рішення про залишення без розгляду заяви ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 березня 2017 року скасувати.

Заяву ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без розгляду.

Роз'яснити заявнику, що вона має право подати позов на загальних підставах.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик