Провадження № 2/219/677/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.06.2018 року м. Бахмут Донецької області

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хомченко Л.І.,

секретар Останкевич Є.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (далі за текстом відповідачі) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що він є власником 1/4 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в якій зареєстровані відповідачі. Відповідач ОСОБА_2 не проживає по вищевказаній адресі з 2016 року. Відповідач ОСОБА_3 не проживає по вищевказаній адресі з 2011 року.

За таких підстав позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1, належить як позивачу, так і відповідачам на праві спільної часткової власності, позивачу 1/4 частка, відповідачу - ОСОБА_2 1/4 частка, відповідачу - ОСОБА_3 1/2 частка, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.07.2009 року (а.с.12), також це підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.13).

Згідно акту від 09 листопада 2017 року, відповідач - ОСОБА_3 зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_1, але за вказаною адресою не проживає з 2011 року (а.с.10).

Згідно акту від 09 листопада 2017 року, відповідач - ОСОБА_2 зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1, але за вказаною адресою не проживає з 2016 року (а.с.10).

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивача про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном.

Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено з матеріалів справи та підтверджено позивачем в судовому засіданні, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами сім'ї. А позивач не є одноосібним власником спірного будинку, а є лише співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1, як і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які наділені тими ж правами власності, що і позивач. Тому відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право користування будинком як члени сім'ї власника, оскільки самі є співвласником даного будинку.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що відповідачі по справі є співвласником спірного будинку і мають на свій розсуд користуватись належним їй на праві власності житлом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 405 ЦК України , ст. ст. 265-268, 274 -279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом 30 днів з часу його проголошення.

Суддя: Л.І.Хомченко