ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 4-с/753/215/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2018 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., розглянувши матеріали за зверненням, поданого у формі заяви без визначення інших учасників справи щодо забезпечення притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за невиконання нею рішення суду про стягнення 9044 грн. 21 коп., притягнення осіб до адміністративної відповідальності, бездіяльність працівників ДВС - «складення подання про притягнення» до кримінальної відповідальності», тощо,

Встановив:

ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з вказаною заявою, не посилаючись на конкретний процесуальний порядок, при цьому вказане звернення було зареєстроване в порядку цивільного судочинства та передано судді 01 жовтня 2018 року вх.№1839.

Нормами ст.447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Проте, відповідно до положень ст.20 ЦПК України - не допускається об»єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Отже, враховуючи, що безпосереднім предметом оскарження у вказаному зверненні, зокрема є правовідносини, які регламентовані нормами КПК України та КУпАП, вважаю, що відсутні правові підстави для розгляду вказаного звернення у порядку цивільного судочинства, в тому числі, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності, при цьому, відповідний вид судочинства має визначити і заявник.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду України в ухвалі від 21 вересня 2011 року (справа №6-20106св09) зокрема містяться висновки щодо наслідків встановлення обставин, які свідчать про те, що провадження у справі відкрито за вимогою, яка не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатися таке питання (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України), та зазначено, що вказане є фактом, який підтверджує неправомірність виникнення цивільного процесу в цьому випадку (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Судом враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані висновки суду не пов»язані з порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України: якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до п.1) ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного,

Керуючись ст.186 ЦПК України,

Ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження за зверненням ОСОБА_3.

Апеляційна скарга до Київського апеляційного суду на ухвалу може бути подана протягом 15 днів з дня отримання її копії.

Суддя: