ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 302/823/15-ц

провадження № 61-13300св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Куштана Б. П., Мацунича М. В., Панька В.Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 26 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 02-08/279-Ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 47 500 гривень з кінцевим строком повернення до 25 лютого 2015 року і зі сплатою 15 процентів річних за користування кредитом.

17 грудня 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» уклало з Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» договір відступлення прав вимоги, згідно з яким позивач набув прав кредитора, у тому числі за укладеним з ОСОБА_4 кредитним договором.

Оскільки відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором і станом на 1 червня 2015 року має заборгованість у розмірі 29 731,21 гривень (заборгованість за кредитом - 3 гривні; заборгованість за процентами - 15 617,80 гривень, заборгованість за комісією - 891,17 гривень і пеня - 12 859,24 гривень), позивач просив стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_4

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року, ухваленим у складі судді Гайдура А. Ю., ТОВ «Кредитні ініціативи» у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року стягнено з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 02-08/279-Ф у повному обсязі і це рішення виконане відповідачем, тому заявлена до стягнення кредитна заборгованість є недоведеною.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» кредитну заборгованість у розмірі 29 731,21 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 3 гривні; заборгованість за процентами - 15 617,80 гривень, заборгованість за комісією - 891,17 гривень і пеня - 12 859,24 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року відповідач виконав лише у 2015 році, тому кредитор правомірно нараховував йому проценти, комісію та пеню, і правильність поданого до суду розрахунку заборгованості відповідач не спростував.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що вся заборгованість за кредитним договором уже стягнена з нього рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року, яке він виконав у повному обсязі, і представник стягувача про наявність іншої непогашеної заборгованості йому не повідомляв.

Послався на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив подане ним клопотання про призначення бухгалтерської експертизи, чим обмежив у можливості підтвердити свої заперечення проти позовних вимог відповідними доказами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 02-08/279-Ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 47 500 гривень з кінцевим строком погашення до 25 лютого 2015 року і зі сплатою 15% річних за користування кредитом.

Згідно з додатковою угодою від 19 листопада 2008 року ставку процентів за користування кредитом збільшено до 20% річних.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» і Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з яким позивач набув права вимоги за укладеним з ОСОБА_4 кредитним договором. Відповідно до витягу з реєстру позичальників станом на дату відступлення права вимоги строкова заборгованість ОСОБА_4 за кредитом складала 22 075 гривень, прострочена заборгованість за кредитом - 3 709,41 гривень і заборгованість за процентами - 4 074,02 гривень.

Оцінивши поданий позивачем розрахунок заборгованості, суд апеляційної інстанції встановив, що станом на 1 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 становить 29 731,21 гривень і складається із: заборгованості за кредитом - 3 гривні; заборгованості за процентами - 15 617,80 гривень, заборгованості за комісією - 891,17 гривень і пені - 12 859,24 гривень.

Також апеляційним судом встановлено, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року стягнено з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за кредитним договором № 02-08/279-Ф станом на травень 2012 року у сумі 27 916,76 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом - 25 781,41 гривень, заборгованості за процентами - 860,41 гривень і штрафних санкцій - 1 497,37 гривень.

Вказане рішення ОСОБА_4 виконав у повному обсязі 6 травня 2015 року.

Відмовляючи ТОВ «Кредитні ініціативи» у стягненні кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що первісний кредитор звернувся до суду із вимогою про дострокове стягнення з ОСОБА_4 усієї кредитної заборгованості, яка стягнена рішенням від 11 жовтня 2012 року і повністю погашена позичальником, тому немає підстав для подальшого нарахування заборгованості поза строком кредитування.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у позові і ухвалюючи нове рішення про його задоволення, виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів та штрафних санкцій.

Проте такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

З рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року суди попередніх інстанцій встановили, що первіснийкредитор у зобов'язанні - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» пред'явив до ОСОБА_4 позов про дострокове повернення кредиту, сплату процентів і нарахованих штрафних санкцій, загальний розмір яких станом на травень 2012 року склав 27 916,76 гривень.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов'язання у повному обсязі. Рішення Міжгірського районного суду від 11 жовтня 2012 року підтверджує такі зміни.

У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами і встановлених договором комісії та пені, оскільки строк кредитування закінчився у день пред'явлення кредитором позову про дострокове повернення кредиту.

У даній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше викладених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, комісії та штрафних санкцій.

У справі, яка переглядаються, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року достроково стягнено з ОСОБА_4 кредитну заборгованість за договором № 02-08/279-Ф у повному обсязі, неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 526, 599, 611, 1048 ЦК України і дійшов помилкового висновку про те, що у зв'язку з невиконанням цього рішення до травня 2015 року, правовідносини сторін кредитного договору не припинилися і кредитор має право на нарахування процентів і інших платежів, передбачених договором, до дня повного погашення заборгованості.

У зв'язку з неправильним застосуванням вказаних положень матеріального права суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Суд першої інстанції, встановивши, що станом на травень 2012 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором у сукупності склала 27 916,76 гривень, ця сума достроково стягнена з нього рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року і погашена боржником повністю у травні 2015 року, дійшов правильного висновку про відсутність у нового кредитора підстав для нарахування процентів за користування кредитом і встановлених договором комісії та пені.

Встановивши відсутність у ТОВ «Кредитні ініціативи» права на нарахування передбачених договором платежів поза межами строку кредитування та враховуючи, що позивач не обґрунтував підстави збільшення заборгованості за тілом кредиту на 3 гривні у порівняні із заборгованістю, яка стягнена достроково у повному обсязі рішенням суду у 2012 році, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року із залишенням в силі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року.

У зв'язку із задоволенням касаційної скарги касаційний суд відповідно до положень статей 141, 416 ЦПК України стягує з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_4 понесені заявником судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 352,45 гривень.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 лютого 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 352,45 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик