ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/724/17Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/4817/135/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Щавурська Н. Б., Хома М. В.,

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу № 601/724/17 за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (в даний час - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Білосевич Г.С., повний текст якого складено 29 жовтня 2017 року, у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (в даний час - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Кременецького районного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 29 листопада 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору виникла заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь та яка станом на 28 лютого 2017 року становила 33532.02 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 1869.04 грн., заборгованість за процентами - 26012.02 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3577.99 грн., а також штрафи: 500 грн. (фіксована частина) та 1572.95 грн. - (процентна складова).

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, не врахувавши при цьому, що позивачем надано усі необхідні докази, які свідчать про факт укладення кредитного договору. Зокрема, банком подано копію анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», Умови і правила надання банківських послуг, із якими була ознайомлена ОСОБА_1, що стверджується її підписом у анкеті - заяві, розрахунок заборгованості за кредитом, а також докази, які свідчать про факт отримання кредитних коштів. Окрім цього, банк подав усі необхідні докази щодо розрахунку суми заборгованості, які суд не взяв до уваги.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове, яким позов задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 12 грудня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено наявності між сторонами договірних зобов'язань. Крім того, копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку» від 29 листопада 2011 року не є належним доказом укладення договору про надання банківських послуг використання кредитної картки, оскільки у ній відсутні дані про істотні умови кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

29 листопада 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При підписанні 29 листопада 2011 року анкети-заяви, у розділі «зазначте бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Кредитка «Універсальна», ОСОБА_1 вказала суму - 5000 грн.

ОСОБА_1 заповнено відповідні розділи вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та поставлено свій підпис про згоду на укладення договору. Справжність підпису, що міститься в анкеті-заяві, відповідачем не оскаржувалась.

На підтвердження наявності заборгованості відповідача перед банком до позовної заяви додано розрахунок заборгованості, яка утворилась станом на 28 лютого 2017 року, з якої вбачається, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору виникла заборгованість, яка станом на 28 лютого 2017 року становила 33532.02 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 1869.04 грн.;

- заборгованість за процентами - 26012.02 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією - 3577.99 грн.;

- а також штрафи: 500 грн. (фіксована частина), 1572.95 грн. (процентна складова).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи вбачається, що укладений кредитний договір за №б/н від 29 листопада 2011 року складається з анкети-заяви позичальника, пам'ятки клієнта, якою є довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та тарифів банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між сторонами Договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві відповідач своїм підписом засвідчила, що вона ознайомилась і погодилась із Умовами та правилами надання банківських послуг.

Окрім цього, з розрахунку заборгованості (а.с.4-5) та виписки про рух коштів (а.с.64-66) вбачається, що отримавши кредит відповідач тривалий час здійснювала його часткове погашення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відстутність між сторонами кредитних правовідносин, оскільки встановлено і це не заперечується сторонами, що відповідач підписала анкету-заяву, тобто прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві. Отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином.

З урахуванням наведеного, передчасним є висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами не було укладено договір на отримання кредиту, що підтверджується наявними у справі матеріалами, а саме: розрахунком заборгованості та випискою про рух коштів, з яких вбачається, що отримавши кредит відповідач тривалий час користувалася коштами, отримувала їх через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали, в касах магазинів та здійснювала часткове погашення кредиту, що свідчить про визнання нею свого боргу. Крім того, відповідач є активним користувачем банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та її було неодноразово ідентифіковано у програмних комплексах банку.

З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2017 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтувала тим, що трирічний строк позовної давності сплив у грудні 2016 року, оскільки останній платіж за кредитним договором відповідач здійснила в грудні 2013 року, натомість позов подано у травні 2017 року.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки даний кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок ОСОБА_1 повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право ПАТ КБ «Приватбанк» вважається порушеним з моменту порушення ОСОБА_1 терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) ОСОБА_1 обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Крім того, у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 564/160/16-ц.

Апеляційний суд не погоджується з поясненями ПАТ КБ «Приватбанк», які подані до суду першої інстанції 13 липня 2017 року (а.с.58-63) про те, що щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, виходячи з наступного.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, ПАТ «ПриватБанк», як доказ терміну дії перевипущеної картки, надає лише довідку (а.с.68), в якій зазначено, що ОСОБА_1 отримала картки НОМЕР_1 та НОМЕР_2, остання з яких має термін дії до останнього дня листопада 2015 року. Однак, даний документ не узгоджений та не підписаний сторонами договору.

Копії платіжних карток суду надано не було, що не дає можливості встановити фактичний строк дії кожної із платіжної картки, а сама довідка, яка видана позивачем, не може братись до уваги як достатній та достовірний доказ видачі платіжних карток, без підтвердження цього факту належними докази.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не може покладатись лише на довідку про термін дії перевипущеної кредитної карточки, яка підписана та видана одноособово ПАТ «ПриватБанк», оскільки при підписанні анкети-заяви від 29 листопада 2011 року ОСОБА_1 та Банк не встановлювали строк дії картки.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожної чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15).

Аналогічної висновок викладено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 липня 2018 року по справі № № 303/6577/16-ц.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (правова позиція Верховного суду України щодо початку перебігу позовної давності, висловлена у його постанові від 03 лютого 2016 року, справа № 6-75цс15).

Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів, останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем ОСОБА_1 на рахунок банку було внесено 26 грудня 2013 року в сумі 77.59 грн.

Апеляційний суд не бере до уваги платежі від 04/02/2014 та 12/06/2014, де відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості, оскільки вони не переривають перебіг позовної давності. Вказані платежі не здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з посиланнями відповідача про те, що позов подано з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Також необґрунтованими є посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на те, що відповідно до п.1.1.7.31 умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років.

Колегія суддів зазначає, що згідно із ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У справі, яка переглядається, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, оскільки Умови, додані до позовної заяви, містять пункт щодо встановлення позовної давності тривалістю 50 років, однак зазначені вище Умови позичальником не підписані.

Отже, Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволені позову, судом першої інстанції надано не вірну оцінку обставинам справи, оскільки не враховано пропуск позивачем без поважних причин строку позовної давності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволення задовільнити частково, а рішення Кременецького районного суду від 24 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» (в даний час - АТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в зв»язку із пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») - задовільнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (в даний час - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 16 жовтня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи