Провадження № 2/761/627/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

за участі представника позивача Воробйова В.В.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про витребування майна ,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 звернувся до суду в інтересах Київської міської ради, зважаючи на наступне. У ході досудового розслідування кримінального провадження № 0004637 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190КК України встановлено, що квартира АДРЕСА_1, яка належить територіальній громаді міста Києва, вибула з її володіння поза волею власника.ьтВстановлено, що рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 за № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» будинок АДРЕСА_1 включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розташовані у Шевченківському районі м. Києва. Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» квартира АДРЕСА_1 не приватизувалась. В той же час встановлено, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 24.03.15 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00) на підставі договору купівлі - продажу від 02.06.04 між ОСОБА_11 та ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. за реєстраційним номером 1045 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 12.06.04 за реєстровим № 2802. З тексту вказаного договору вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 (далі - майно) у ОСОБА_11 виникло на підставі договору купівлі - продажу від 28.09.03 з реєстровим № 5716, нібито посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрованим у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 14.10.03 в реєстровій книзі за № 503. Водночас, згідно з відповіддю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Світлани Миколаївни від 27.10.15 №553/02-17, 28.09.03 за реєстровим № 5716 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 нею не посвідчувався, а за реєстровим №5716 вчинено іншу нотаріальну дію 02.10.03. За даними архівного фонду № 67 Київського державного нотаріального архіву приватним нотаріусом Київського міського округу Меліховою О.В. 02.09.04 за реєстровим №1045 засвідчено вірність двох фотокопій, а 02.06.04 нотаріальної дії за реєстровим № 1045 не вчинялось. За інформаціями Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна у період з 2001 по 2014 роки інвентаризація спірної квартири не проводилась, вищевказані договори купівлі-продажу не реєструвались. Надалі право власності на вказане майно перейшло до ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 25.03.15, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. (зареєстровано в реєстрі під № 702). Водночас, з'ясовано, що Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 26.01.15 зареєстровано заяву ОСОБА_10 про втрату ним паспорта громадянина України. За вказаних обставин, вказане майно у передбаченому законодавством порядку із комунальної власності територіальної громади міста Києва не вибувало, право власності на нього ні у ОСОБА_11, ні у ОСОБА_10 не виникало. Таким чином, рішення уповноваженого органу щодо відчуження вказаного комунального майна не приймалось, а тому воно вибуло з власності територіальної громади поза її волею у порушення встановленого законодавством порядку та на підставі неіснуючих договорів купівлі-продажу. Зважаючи на викладене, керівник Київської місцевої прокуратури просить суд витребувати від ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00).

10.01.2017 р. суддею Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено до розгляду в загальному порядку.

На підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-209 від 11.04.2017 р. відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду здійснено повторний автоматичний розподіл справи.

12.04.2017 р. суддею Шевченківського районного суду м. Києва винесено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та її призначено до розгляду.

В судовому за сіданні, яке відбулось 25.01.2018 р. у зв»язку із набранням чинності змін до ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) вирішено питання про розгляд справи з правилами загального позовного провадження, в розумінні положень ст.ст. 19,274 ЦПК України, та за відсутністю заперечень учасників справи проведено підготовче засіданні та справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення вимог, беручи до уваги відсутність доказів того, що Київська міська рада в інтересах якої заявлено позов є власником спірного майна.

Інші учасники процесу в судове засідання не з»явились про день та час розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином. Заяв та клопотань від них в адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази суд вважає за можливе відмовити у задоволенні заявленого позову, виходячи з наступного.

Встановлено, що 25.03.2015 р. ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. (реєстровий номер № 702). Покупцем зазначеної квартири виступив ОСОБА_10.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_10 придбав спірну квартиру за договором купівлі - продажу, посвідченого 02.06.2004 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. (реєстровий номер № 1045). Продавцем за договором витупив ОСОБА_11.

При цьому, як зазначено в договорі купівлі - продажу від 02.06.2004 р., квартира, що відчужується, належить подавцю на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. 28.09.2003 р. за реєстровим № 5716.

Як зазначає прокурор, квартира вибула з власності Територіальної громади м. Києва поза волею власника. Квартира не була приватизована, договори купівлі - продажу не укладались.

В свою чергу представник відповідача ОСОБА_3 вказує на відсутність доказів належності майна на праві власності Територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, як свідчить відповідь на запит суду приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової С.М., нею 28.09.2003 р. за реєстраційним номером 5716 не посвідчувався договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 .

До матеріалів позову прокурором долучалась копія відповіді Київського державного нотаріального архіву за № 686/01-21 від 28.05.2015 р. зі змісту якого вбачається, що за даними архівного фонду № 67 Меліховою Оленою Валеріївною 02 вересня 2004 року за реєстровим № 1045 посвідчено вірність двох фотокопій. 02 червня 2004 року нотаріальної дії за реєстровим № 1045 не вчинялося.

Крім того, як вбачається з висновків за матеріалами перевірки від 28.01.2015 р. проведеної Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві, за результатами розгляду заяви ОСОБА_10 який 23.01.2015 р. приблизно о 20.00 на АДРЕСА_1 виявив відсутність документа, а саме: паспорту громадянина України на власне ім»я, прийнятими заходами розшуку встановити місце знаходження документа не виявилось можливим.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Право власності є непорушним. ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, за ч. 1 ст. 321 ЦК України.

За вищенаведених обставин, з цим суд повністю погоджується з думкою прокурора, право власності на спірну квартиру ні у ОСОБА_11 ні у ОСОБА_10 не виникало.

За приписами ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст.319 ЦК України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

При цьому ст. 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

В свою чергу за ст. 388 ЦК України Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо зокрема, воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно роз»яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15.

Необхідно наголосити, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

При цьому статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, в силу ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України.

З огляду на предмет спору, вищенаведені норми матеріального права доказуванню підлягає право на звернення до суду з позовом про витребування майна, а отже - надання доказів на підтвердження права власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на спірне майно - квартиру АДРЕСА_1.

Так, і це не заперечувалось в судовому засіданні учасниками процесу, рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» будинок АДРЕСА_1 включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розташовані у Шевченківському районі м. Києва.

Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» квартира АДРЕСА_1 не приватизувалась.

З іншого боку, матеріали справи не містять інформації щодо реєстрації права власності на спірне майно до 2004 р. За реєстровим № 2802 12.06.2014 р. право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_10

Право власності, відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги відсутність достовірних відомостей, що в розумінні вимог чинного законодавства України, територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником спірної квартири з огляду на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку про можливість відмовити у задоволенні позову4.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,76-81,141,279,352,354 ЦПК України, ст.ст. 317,319,328,330,334,388 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про витребування майна залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: