ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 456/4538/15-ц

провадження № 61-8848св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5, Реєстраційна служба Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Чернилевська МартаМихайлівна, Стрийська державна нотаріальна контора Львівської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 8 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Пака В. М., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_5, який змінила у квітні 2016 року, і остаточно просила визнати нікчемним договір довічного утримання, укладений 2 лютого 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Чернилевською М. М. та зареєстрований у реєстрі за № 462.

Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 21794950 від 4 червня 2015 року, прийняте державним реєстратором Стрийського міськрайонного управляння юстиції Львівської області Кіндратевичем Б. Р., про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 і зобов'язати Стрийське міськрайонне управління юстиції Львівської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про скасування цього рішення.

Визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом і зобов'язати Стрийське міськрайонне управління юстиції у Львівській області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні відомості про державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_7, яка постійно проживала та була зареєстрована АДРЕСА_1. 21 квітня 2015 року родина разом з односельчанами поховали ОСОБА_7

Вказує, що свідоцтво про смерть тітки вона не отримала, оскільки паспортом ОСОБА_7 заволоділа ОСОБА_5, яка отримала свідоцтво про смерть та гроші на поховання. Після похорону ОСОБА_5 вселилась у будинок ОСОБА_7 та заволоділа всіма документами на право власності та нерухомим майном. Свої дії мотивує тим, що ОСОБА_9 передала їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями і майном, що знаходиться в ньому, на підставі договору довічного утримання, посвідченого 2 лютого 2007 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Чернилевською М. М. З вказаним договором позивач ознайомилась у липні 2015 року під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 30001012 від 16 червня 2015 року.

Зазначає, що 29 вересня 2015 року вона подала заяву про прийняття спадщини, однак управляти спадщиною не може, оскільки ОСОБА_5 чинить їй перешкоди. 3 червня 2015 року державний реєстратор реєстраційної служби Стрийського міського управління юстиції Львівської області Кіндракевич Б. М на підставі договору довічного утримання зареєстрував право власності на майно тітки позивача за ОСОБА_5

Вважає, що ОСОБА_5 незаконно вселилась у будинок ОСОБА_7 та набула право власності на майно.

Вказує, що договір довічного утримання є нікчемним у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення, оскільки приватні нотаріуси згідно з чинним на момент його посвідчення законодавством не були наділені повноваженнями щодо посвідчення договорів довічного утримання; такі повноваження мали виключно державні нотаріуси.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 8 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Суд мотивував своє рішення тим, що оспорюваний договір довічного утримання посвідчено у відповідності до діючого законодавства України, що регулює діяльність нотаріусів. Перелічені позивачем обставини, на підставі яких вона просить визнати договір довічного утримання нікчемним, не відповідають підставам визнання договорів недійсними, визначеним у законі. Той факт, що особа зареєструвала своє право власності на нерухоме майно пізніше, ніж було укладено правочин, за яким у неї виникло таке право, сам по собі не є підставою для визнання відповідного договору недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 7 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм процесуального права та із правильним застосуванням норм матеріального права.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали оцінки доказами щодо порушення форми правочину та відсутності його державної реєстрації, вийшли за межі заявлених позовних вимог і, як наслідок, порушили принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Вказує, що їй безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, клопотань про зупинення провадження у справі та взагалі не вирішено три клопотання про витребування доказів.

Щодо нікчемності договору довічного утримання заявник зазначила, що на момент укладення договору довічного утримання від 2 лютого 2006 року, Закон України «Про нотаріат» передбачав посвідчення таких договорів виключно державними нотаріусами. Приватний нотаріус Стрийського міського нотаріального округу Львівської області ЧернилевськаМ. М. не мала повноважень посвідчувати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Заявник вказує, що на дату укладення оспорюваного договору діяв Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який передбачав, що державній реєстрації підлягає договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно. У порушення цих вимог державна реєстрація договору довічного утримання від 2 лютого 2006 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5,. не здійснена.

Також зазначала, що у копії вказаного договору довічного утримання відсутній підпис ОСОБА_7, тому відповідно до частини другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) такий договір не є укладеним та не може створювати правових наслідків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2017 року приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Чернилевська М. М. подала заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначила, що доводи касаційної скарги про нікчемність договору довічного утримання, недотримання форми правочину та порушення процедури реєстрації є безпідставними та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. Просила відмовити у задоволенні касаційної скарги.

У січні 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на законність та справедливість рішень судів попередніх інстанцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 2 лютого 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_7 передає у власність ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, а взамін цього ОСОБА_5 зобов'язується забезпечувати ОСОБА_7 утриманням та доглядом довічно.

Відповідно до вимог статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на яких покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

За змістом статті 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до статті 36 зазначеного Закону в редакції Закону, чинній на час його прийняття, та на час укладення договору довічного утримання, приватний нотаріус вчиняє нотаріальні дії, передбачені статтею 34 цього Закону, за винятком: 1) накладання і зняття заборони відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; 2) видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного із подружжя; 3) видачі свідоцтва про право на спадщину; 4) вжиття заходів до охорони спадкового майна; 5) посвідчення договорів довічного утримання; 6) засвідчення справжності підпису на документах, призначених для дії за кордоном, та посвідчення доручень для цієї мети, а також засвідчення справжності підпису батьків або опікуна (піклувальника) на згоді про усиновлення дитини.

Перелік нотаріальних дій, які мають право вчиняти приватні нотаріуси, не є вичерпним, оскільки за змістом частини другої статті 34 зазначеного Закону законодавством України на приватних нотаріусів може бути покладено вчинення й інших нотаріальних дій.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України № 932/98 від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна.

Таким чином, зазначений Указ Президента розширив перелік видів нотаріальних дій, які можуть вчинятися приватними нотаріусами, і, зокрема, надав їм право посвідчувати договори довічного утримання.

Указ Президента України № 932/98 від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» був виданий на підставі пункту 4 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, набрав чинності, не був визнаний неконституційним і є обов'язковим для виконання.

Пункт 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 3 березня 2004 року, передбачає, що приватні нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, передбачені п. 2 цієї Інструкції, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину; видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя; ужиття заходів до охорони спадкового майна; видачі свідоцтва виконавцю заповіту або якщо виконавець відмовився від виконання заповіту чи був усунений від його виконання.

Тобто Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, не передбачала такого винятку у вчиненні нотаріальних дій приватними нотаріусами, як посвідчення договорів довічного утримання, отже не забороняла приватним нотаріусам посвідчувати договори довічного утримання.

За таких обставин суди попередніх інстанцій прийшли правильного висновку, що оспорюваний договір довічного утримання посвідчено у відповідності з діючим законодавством України, що регулює діяльність нотаріусів, в тому числі, з урахуванням Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в України» від 23 серпня 1998 року № 932/98, що спростовує доводи заявника про нікчемність оспорюваного нею договору довічного утримання з підстав непосвідчення його нотаріально.

Доводи касаційної скарги про нікчемність договору довічного утримання у зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є безпідставними та спростовуються висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статей 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.

Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості.

З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди враховують, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку, що відсутність державної реєстрації договору, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, може свідчити про неукладеність договору, а не про його нікчемність, а договір, який не був укладений, не може бути визнаний нікчемним.

Встановивши вказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання нікчемним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги про порушення норм процесуального права з підстав невирішення клопотань заявника про витребування доказів відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки такі доводи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, які ґрунтуються на повному і всебічному з`ясуванні обставин справи та правильному застосуванні норм матеріального права.

Твердження заявника про відсутність підпису ОСОБА_7 в оспорюваному договорі довічного утримання спростовуються висновками судів попередніх інстанцій, які виходили з ненадання позивачем всупереч вимог статей 10, 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами, належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а фактично направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, касаційний суд не встановив.

Встановивши відсутність підстав для визнання договору довічного утримання нікчемним, суди дійшли правильного висновку про невключення жилого будинку, що був предметом цього договору, до складу спадкового майна після ОСОБА_7

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм процесуального права та із правильним застосування норм матеріального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 8 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик