ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 164/1842/16-ц

провадження № 61-16043св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Великоосницька сільська рада Маневицького району Волинської області,

заявник апеляційної скарги - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 3 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Невара О. В., та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Федонюка С. Ю., Грушицького А. І., Лівандовської-Кочури Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області про визнання права власності на майно у порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6, якій на праві власності належав житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 Спадкоємцями ОСОБА_6 згідно зі складеним нею за життя заповітом від 22 січня 2003 року є він та ОСОБА_7 у рівних частках.

Вказав, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і до дня смерті спадщину не прийняла та право власності на спадкове майно не оформила. За законом спадкоємцем ОСОБА_6, крім нього, є її син ОСОБА_8, який спадщину не прийняв.

Посилаючись на те, що нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, ОСОБА_4 просив визнати за ним у порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 3 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 у порядку спадкування після ОСОБА_6

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_6, проте позбавлений можливості оформити спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, що свідчить про порушення прав позивача.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його у апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5, посилаючись на те, що вона є дочкою іншого спадкоємця за заповітом від 22 січня 2003 року - ОСОБА_7, тому визнання за ОСОБА_4 права власності на будинок у цілому порушує її права.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Маневицького районного суду Волинської області від 3 листопада 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 не вчинила дій, які свідчать про прийняття нею спадщини, тому визнанням права власності на спірний будинок за ОСОБА_4 права ОСОБА_5 не порушені.

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Маневицького районного суду Волинської області від 3 листопада 2016 року і ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що її мати ОСОБА_7 на день смерті ОСОБА_6 постійно проживала з нею у будинку по АДРЕСА_1, який є спадковим майном, і прийняла спадщину, фактично вступивши в управління нею.

До дня своєї смерті ОСОБА_7 не встигла оформити спадщину, тому, на думку заявника, вона має право на успадкування тієї частки майна, право на яку мала її мати, у порядку спадкової трансмісії.

Вказала, що з 2000 року проживала у будинку по АДРЕСА_1 і, оскільки на день смерті матері - ОСОБА_7 - їй було одинадцять років, вона є такою, що фактично прийняла спадщину, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що другий спадкоємець за заповітом - ОСОБА_7 - спадщину у визначений законом шестимісячний строк не прийняла і право власності не оформила. ОСОБА_5 не підтвердила належними і допустимими доказами, що ОСОБА_7 на день смерті ОСОБА_6 проживала з нею і фактично прийняла спадщину, вступивши в управління нею. Зазначив, що додана до касаційної скарги довідка Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області від 22 грудня 2016 року не може братися до уваги касаційним судом, оскільки оцінка нових доказів не відноситься до його повноважень.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1

За життя ОСОБА_6 склала заповіт від 22 січня 2003 року, посвідчений секретарем Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області, згідно з яким вказаний житловий будинок та належну їй земельну частку (пай) заповіла в рівних частках сину ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7

Обставин, які б свідчили про те, що до спливу шестимісячного строку від дня смерті ОСОБА_6 ОСОБА_7 прийняла спадщину після неї, судами попередніх інстанцій не встановлено. Право власності на належну їй частку спадщини ОСОБА_7 не оформила.

Спадкоємцем ОСОБА_6 за законом є також її син ОСОБА_8, який звернувся до нотаріальної контори із заявою від 17 лютого 2016 року про те, що не заперечує проти успадкування всього спадкового майна спадкоємцями за заповітом згідно з волею заповідача. Заяву про прийняття спадщини ОСОБА_8 не подав.

Оцінивши довідку Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області від 13 вересня 2016 року, видану на підставі записів з погосподарської книги № 3 за 2003 рік, суди попередніх інстанцій встановили, що власником домоволодіння по АДРЕСА_1 була ОСОБА_6 і на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 - з нею ніхто не проживав і не був зареєстрований.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 18 липня 2016 року, яке набрало законної сили 29 липня 2016 року, визначено ОСОБА_4 додатковий строк для прийняття спадщини після ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в один місяць з дня набрання рішенням законної сили.

19 серпня 2016 року ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_6

Також судами встановлено, що постановою державного нотаріуса Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області від 6 вересня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ім'я ОСОБА_6 на спадкове майно - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_7 та онукою ОСОБА_6

Згідно з довідкою Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області від 17 листопада 2016 року ОСОБА_5, 1993 року народження, і ОСОБА_9, 1956 року народження, проживають у будинку по АДРЕСА_1 і зареєстровані за цією адресою: ОСОБА_5 - з 23 грудня 2009 року, а ОСОБА_9 - з 31 травня 2015 року.

Згідно зі статтею 524 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинний на день смерті ОСОБА_6, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтями 534, 535 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003 року встановлено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року і діяв на час звернення ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статті 1261-1265 ЦК України 2003 року встановлюють черги спадкоємців за законом, згідно з якими до спадкоємців першої черги за законом віднесені діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України 2003 року).

За правилом статті 1269 ЦК України 2003 року спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1296 ЦК України 2003 року, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (стаття 1297 ЦК України 2003 року).

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, проте особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

За змістом статті 392 ЦК України 2003 року власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Системний аналіз зазначених норм законодавства дає підстав для висновку, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі порушення, невизнання або оспорювання його прав як власника, зокрема, у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Суди попередніх інстанцій оцінили подані сторонами докази і встановили, що ОСОБА_4 є спадкоємцем 1/2 частки спадкового майна після ОСОБА_6 за заповітом, а іншої 1/2 частки - за законом, так як інший спадкоємець за законом - ОСОБА_8 - заяву про прийняття спадщини не подав.

Оскільки постановою державного нотаріуса Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів і ця постанова унеможливлює оформлення ним спадщини у позасудовому порядку, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог і визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 у порядку спадкування після матері ОСОБА_6

Доводи заявника про те, що визнання за позивачем права власності на будинок у цілому порушує її права, так як вона є дочкою іншого спадкоємця за заповітом - ОСОБА_7, касаційний суд відхиляє.

Стаття 548 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинний на день відкриття спадщини після ОСОБА_6, встановлювала, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Дії, що свідчать про прийняття спадщини, визначені у статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, згідно з якою визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Такі дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Стаття 1268 ЦК України 2003 року, який набрав чинності у період до спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, встановлювала, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертоюстатті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (стаття 1269 ЦК України 2003 року).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на день смерті ОСОБА_6 інші особи разом з нею у будинку по АДРЕСА_1 не проживали і не були зареєстровані; з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_7 до нотаріальної контори не зверталася.

Таким чином, ОСОБА_7 не вчинила дій, які свідчать про прийняття нею спадщини після матері ОСОБА_6, тому не набула права власності на спадкове майно, отже, такого права не має і її дочка ОСОБА_5

Помилковим є посилання заявника на те, що вона має право спадкувати ту частку майна, право на успадкування якої мала її мати, проте не встигла прийняти її у зв'язку зі смертю, тобто у порядку спадкової трансмісії.

У статті 1276 ЦК України 2003 року встановлено, що у разі, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини після ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, немає правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1276 ЦК України 2003 року щодо спадкової трансмісії, так як мати заявника, будучи спадкоємцем за заповітом, пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини і померла уже після його спливу.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_7 не набула права власності на 1/2 частку будинку по АДРЕСА_1 у порядку спадкування у зв'язку з неприйняттям спадщини, визнання права власності на цей будинок у цілому за ОСОБА_4 не порушує права ОСОБА_5 як спадкоємця ОСОБА_7

Додана до касаційної скарги довідка Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області від 20 грудня 2016 року, яка не подавалася заявником до апеляційного суду, не оцінюється касаційним судом.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За змістом статті 303 ЦПК України у тій же редакції суд апеляційної інстанції може прийняти і дослідити нові докази, неподання яких до суду першої інстанції зумовлено поважними причинами.

ОСОБА_5, заявляючи про порушення її прав на отримання у власність частки спадкового майна, в силу положень статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, і принципу змагальності зобов'язана доводити такі обставини перед судом, проте заявник довідку Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області щодо спільного проживання матері ОСОБА_7 зі спадкодавцем ОСОБА_6 на день її смерті до апеляційного суду не подала, хоча не була позбавлена такої процесуальної можливості.

Оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час касаційного перегляду справи не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу і про перевагу одних доказів над іншими і враховуючи, що положеннями цивільного процесуального законодавства не передбачено можливості подання додаткових доказів на стадії касаційного перегляду, поданий заявником додатковий доказ не підлягає оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 3 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук