Постанова
Іменем України

21 серпня 2018 року
м. Київ

справа № 219/2278/16-ц
провадження № 61-4360 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:
позивачОСОБА_1 ,
відповідачіВійськова частина польова пошта НОМЕР_1 (стара назва Військова частина НОМЕР_2 ),
Міністерство оборони України,
третя особаОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Конопленко О. С. від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області у складі суддів: Жданової В. С., ОСОБА_3 , Осипчук О. В., від 25 жовтня 2016 року.

Встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (з 03 квітня 2014 року введено в дію нове найменування Військова частина польова пошта НОМЕР_1 ), Міністерства оборони України, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 17 грудня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля «TOYOTA Prado», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням позивача та автомобіля «Урал-4320», військовий реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням військовослужбовця водія ОСОБА_4 . Вказана ДТП сталася з вини військовослужбовця водія ОСОБА_4 . Вартість матеріального збитку, спричиненого пошкодженням автомобіля «TOYOTA Prado», реєстраційний номер НОМЕР_3 , становить 709 345 грн 22 коп. і такі збитки в добровільному порядку відповідачами позивачеві відшкодовані не були, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд стягнути в солідарному порядку з Військової частини НОМЕР_2 та Міністерства оборони України на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму в розмірі 709 345 грн 22 коп., вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 (Військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 709 345 грн 22 коп. матеріальної шкоди та 6 890 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що ДТП сталася з вини військовослужбовця Військової частини польова пошта НОМЕР_1 , який відповідно до розпорядження командира батареї 17 грудня 2015 року здійснював перевезення вантажу автомобілем «Урал-4320», військовий реєстраційний номер НОМЕР_5 , за маршрутом Федорівка-Артемівськ-Олексійово-Дружківка та під час руху порушив Правила дорожнього руху, що призвело до зіткнення транспортних засобів. Автомобіль «Урал-4320» належить Військовій частині НОМЕР_2 м. Бердичів Житомирської області, яка відповідно до вимог частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) має нести відповідальність за заподіяну шкоду як володілець джерела підвищеної небезпеки.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідальність за шкоду, спричинену внаслідок ДТП, повинен нести відповідач Військова частина польова пошта НОМЕР_1 , у оперативному управлінні якої та фактичному користуванні перебуває автомобіль «Урал-4320», військовий реєстраційний номер НОМЕР_5 .

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Військова частина НОМЕР_2 (Військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення суду про відмову в позові.

Касаційна скарга Військової частини НОМЕР_2 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій помилково покладено відповідальність щодо відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, на Військову частину НОМЕР_2 (Військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) у той час, коли військова частина не є розпорядником коштів, а забезпечується з фонду Міністерства оборони України коштами, які виділяються для цільового використання. Крім того, транспортні засоби Збройних Сил України (далі ЗСУ), які належать військовим частинам ЗСУ, не підлягають реєстрації в органах Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, і цивільно-правова відповідальність військових частин ЗСУ, яким транспортні засоби належать на праві оперативного управління, не підлягає обов`язковому страхуванню. За таких обставин, обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, має бути покладено на МТСБУ (моторне (транспортне) страхове бюро України).

У запереченні на касаційну скаргу, поданому в січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить відхилити касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 (Військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) і залишити без змін рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року.

Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій надано належну правову оцінку правовідносинам між сторонами у справі, правильно застосовано норми матеріального права і дотримано норми процесуального права при вирішенні спору, а доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки зібраних у справі доказів та ґрунтуються на припущеннях.

Правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга Військової частини НОМЕР_2 (Військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами бойової техніки, зокрема автомобіля «Урал-4320», військовий реєстраційний номер НОМЕР_4 , має ознаки джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також ЗСУ).

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Під час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що автомобіль «Урал-4320», військовий реєстраційний номер НОМЕР_4 , на час ДТП перебував на балансі Військової частини НОМЕР_2 (Військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) і належав їй на праві оперативного управління. Отже, висновки судів про те, що ця військова частина відповідно до статті 1187 ЦК України повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є обґрунтованими.

Також є обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій, що Міністерство оборони України не повинно в цьому випадку нести субсидіарної відповідальності, оскільки відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Проте, у правовідносинах за участю позивача немає закону чи договору, що передбачають солідарну відповідальність Міністерства оборони України та військової частини на випадок заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року, справа № 243/10982/15. Зокрема, що шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною.

Колегія суддів Верховного Суду під час перегляду цієї справи (№ 219/2278/16-ц) не знаходить підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 05 червня 2018 року, справа № 243/10982/15-ц.

Посилання касаційної скарги не спростовують законних і обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій про часткову доведеність та обґрунтованість цього позову.

За таких обставин оспорювані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Враховуючи, що судові рішення судів попередніх інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід віднести на рахунок особи, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги покласти на Військову частину польова пошта НОМЕР_1 (Військова частина НОМЕР_2 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик