Справа № 509/3089/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

судді Козирського Є.С.,

при секретарі Сірман Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 35011,88 доларів США, -

ВСТАНОВИВ:

До Овідіопольського районного суду в Одеській області звернувся представник позивача з вищевказаною позовною заявою в якій вказав, що 07 травня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №2008/13-1-08/231, згідно якого відповідач ОСОБА_1 отримала кредит. ОСОБА_3 свої зобовязання по вищевказаному кредитному договору виконав. Відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання по кредитному договору не виконує. В зв'язку з чим позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором про надання відновлюваної кредитної лінії у сумі 35011,88 дол. США та судовий збір.

В судове засідання представник позивача не з'явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

В судове засідання з'явився представник обох відповідачів.

Представник відповідачів - ОСОБА_4 подав до суду відзив проти позову, в якому посилається на безпідставність доводів позивача про право на стягнення заборгованості з поручителя, оскільки станом на 11.08.2015 Договір поруки №06-09/1162 від 07.05.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 є припиненим на підставі ч.4. ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не було вчинено належних дій щодо предявлення поручителю ОСОБА_2 протягом півроку позовної вимоги щодо стягнення всієї суми заборгованості. В якості аргументу вірності твердження стосовно припинення договору поруки, у відзиві наводиться посилання на правову позицію Верховного Суду України (у справі № 6-53 цс14) викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17.09.2014.

Представником позивача була надіслана на адресу суду відповідь на відзив, я якій представник позивача заперечує проти позиції відповідачів щодо безпідставності позовних вимог та наводить в якості аргументу правову позицію Верховного Суду України (Постанова від 29.03.2017 №569/12254/15-ц).

На адресу суду була надана заява відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню відповідно до нижченаведеного.

Судом встановлено, що 07.05.2008 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №2008/13-1-08/231, згідно якого відповідач отримав кредитну лінію. Відповідно до п.п. 1.1., 1.1.1.,1.1.1.1. договору кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 80.000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 06.05.2023 року (включно), на умовах, визначених цим договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання відновлюваної кредитної лінії між відповідачем ОСОБА_1 (позичальником), відповідачем ОСОБА_2 (поручителем) та позивачем укладений договір поруки №06-09/1162 від 07.05.2008 року.

Згідно п.1.1. договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором про надання відновлюваної кредитної лінії.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що Договір про надання відновлюваної кредитної лінії сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір, умови надання кредиту та умови повернення кредитних коштів.

Проте, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем не надані суду жодні первинні документи (їх засвідчені копії), що могли б підтвердити факт видачі кредиту та наявну суму заборгованості позичальника станом на дату подання позову.

Позивачем не надано належним чином оформлених виписок про стан рахунків позичальника, даних балансу, меморіальних ордерів, квитанцій будь-які інші первинні документи.

Викладені в позові твердження стосовно факту видачі кредиту та суми заборгованості не знайшли документального підтвердження.

Судом встановлено, що позивачем, в обґрунтування розміру заборгованості, надано суду розрахунок вимог банку до відповідача ОСОБА_1 станом на 07 травня 2017 року (додаток до позову).

Також, позивачем надана суду довідка станом на 17.05.2017 (№10.1-87/8588 від 19.05.2017), яка також є додатком до позовної заяви. В довідці представником позивача вказана інформація щодо сум, які були перераховані в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

В якості додатку до відповіді на відзив представник позивача надав суду документ під назвою "Виписка по особовому рахунку №6573" за період з 07.05.2008 по 15.04.2011.

Згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.1, ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частинами 3 та 6 ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що:

- відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів;

- керівник підприємства зобов'язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку.

Враховуючи п.2.1.1. Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Національного банку, від 30.12.1998, №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Проте, суд критично ставиться до наданих позивачем: розрахунку вимог банку; довідки станом на 17.05.2017; виписці по особовому рахунку.

Як можна пересвідчитися з аналізу наданих Позивачем розрахунку вимог банку, довідки станом на 17.05.2017, та наведених правових норм, зазначені розрахунок та довідка не задовольняють вимогам до первинних документів визначених Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998, №566.

Надані представником Позивача розрахунок вимог банку та довідка складені під час складання позову представником позивача, а не під час здійснення господарської операції або безпосередньо після її закінчення із зазначенням всіх вищевказаних реквізитів, посад та підписи осіб, відповідальних за здійснення операцій в банку та правильність їх оформлення.

Таким чином, розрахунок вимог банку та довідка не може підтверджувати існування кредитної заборгованості оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Крім цього, судом встановлено, що позивачем не надавалися до матеріалів справи документи (довіреність, наказ тощо), які б засвідчували повноваження ОСОБА_3 (особи, що зазначена як підписант розрахунку вимог банку та довідки станом на 17.05.2017), складати та підписувати від імені Позивача такі документи або здійснювати будь-які інші дії від імені Позивача.

Щодо виписки по особовому рахунку, то, по-перше, така виписка не відповідає вимогам Цивільного процесуального кодексу України до письмових доказів, оскільки:

- сама виписка, що надана суду представником позивача не містить жодних підписів із зазначення ПІБ та посад осіб, відповідальних за її складання;

- надана суду виписка жодним чином не засвідчена позивачем.

У відповідності до ст.95 ЦПК України - письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом . Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством . Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

По - друге, виписка охоплює період з 07.05.2008 (дата укладення договору кредитної лінії) по 15.04.2011. Тобто, така виписка не відображає наявний розмір заборгованості як на момент подання позову до суду до відповідачів у 2017 році, так і на момент розгляду справи судом.

Отже, виписка по особовому рахунку, розрахунок вимог банку та довідка станом на 17.05.2017 не може бути прийнята судом в якості належних та допустимих доказів по справі.

Таким чином, за наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити зазначену Позивачем суму заборгованості неможливо, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі.

Вищевикладена позиція стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у Постанові Верховного Суду (у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду) від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц.

За вищевказаною Постановою, Верховний Суд залишив без задоволеннякасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 березня 2016 року без змін.

Отже, за результатами розгляду справи №161/16891/15-цПАТ КБ «Приват Банку» було відмовлено в задоволенні позову про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитом з підстав його недоведеності.

Верховний Суд погодився з позицією судів попередніх інстанцій стосовно того, що:

-позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком;

-виконаний банком розрахунок заборгованості не є належним доказом, який б доводив обґрунтованість вимог позивача.

Також, в Постанові від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-цВерховний Суд зауважив, що:

«Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.».

У вищезгаданій Постанові Верховний Суд також вказував на те, що суди мотивували свої рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами.

Аналогічна позиція стосовно первинних документів відображена і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Така ж позиція була висловлена і в Ухвалі Верховного Суду України від 15.06.2011 по справі №6-4882св11 згідно якої, належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які встановлюють розмір заборгованості.

Позиція відповідачів, що викладена у відзиві проти позову, стосовно наявності підстав для припинення договору поруки, не знайшла свого документального підтвердження при дослідженні судом доказів по справі, з врахуванням документів, на які посилалися відповідачі.

Суд критично ставиться до твердження відповідача ОСОБА_2 щодо припинення договору поруки 11.08.2015 згідно ч.4. ст. 559 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

В обґрунтування своєї позиції (щодо припинення договору поруки) відповідач ОСОБА_2 посилався лише на документи, що були надані Позивачем до матеріалів справи, а саме на: Договір поруки №06-09/1162 від 07.05.2008 року; Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №2008/13-1-08/231 від 07.05.2008; Довідку №10.1-87/8524 від 18.05.2017, Розрахунок вимог банку станом на 17.05.2017.

Вказані документи, на які посилався відповідач ОСОБА_2, з огляду на вищевикладену позицію суду, не є первинними документами, які б доводили факт надання кредиту позичальнику та/або наявний розмір заборгованості за кредитом в розумінні ч.1, ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.2.1.1. Постанови|Положення, Національного банку, від 30.12.1998, №566 "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України".

Отже, такі документи не враховуються судом, як належні та допустимі докази надання кредиту. Також, такі документи не враховуються судом, як належні та допустимі докази наявності заборгованості за кредитом на дату, зазначену поручителем - відповідачем ОСОБА_2, як дата останньої сплати платежів за кредитом (нарахованих процентів) 10.11.2014, з якої відповідач ОСОБА_2 вважає за необхідне застосовувати піврічний строк для звернення банку з позовною заявою до поручителя на підставі ч.4. ст. 559 Цивільного кодексу України.

Заява відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки за результатом розгляду справи судом встановлені обставини та досліджені докази, що зумовлюють ухвалення рішення про відмову в задоволені позову по суті позовних вимог.

У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.83 ЦПК України - позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Отже, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо надання кредитних коштів за Договором про надання відновлюваної кредитної лінії. Крім того, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідачів заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку вимог банку станом на 17.05.2017.

У звязку із викладеним суд приходить до висновку, що законні підстави для задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк» відсутні.

Керуючись ст.ст.3-7,10,12,13,18,19,23,76-81,83,89,141,228,229,258,259,263-268, 273 ЦПК України, ст.ст. 256,266,267,525,526,625, 1054,1055 ЦК України, ст.ст.8, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" , суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 35011,88 доларів США - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 05.09.2018 року.

Суддя: ОСОБА_5