ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1672/18 Справа № 179/2279/17 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_2, який був членом КДСП "Маяк" Магдалинівського району Дніпропетровської області.

Зазначала, що її батька було внесено до списку громадян членів КДСП, які мають право на пай.

Вказувала, що державний акт про право колективної власності на землю було видано 03 лютого 1995 року.

Посилаючись на те, що вона має право власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 6,00 умовних кадастрових га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з земель колишнього КДСП "Маяк" на території Дмухайлівської сільської ради в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року та ухвалення нового рішення про задоволення її позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона має право власності на спірну земельну частку (пай).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, батьком позивачки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, значиться ОСОБА_2 (а.с.9).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.10).

ОСОБА_2 внесений до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства «Маяк» за №712 (а.с.7).

Державний акт на право колективної власності на землю КДСП «Маяк» було видано 03 лютого 1995 року, зареєстрований в книзі записів Державних актів на право колективної власності на землю за МД №61(а.с.7).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що право на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Частина друга статті 23 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ №720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п.2 Указу №720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно статті 9 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік.

Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Згідно роз'яснень пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід враховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що на день видачі державного акта на право колективної власності на землю від 03 лютого 1995 року батько позивачки не був членом указаного КДСП, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2, колегія суддів доходить до висновку про те, що останній не набув права власності на спірну земельну частку (пай), у зв'язку із чим указану земельну частку (пай) не можна вважати частиною спадкового майна померлого, а позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що її батько був включений до списку, що додається до державного акта про передачу землі у колективну власність, а вона є спадкоємцем померлого і має право на його земельну частку (пай), не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів наголошує на тому, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження указаних списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів по справі.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст.375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.