Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 219/162/17

провадження № 61-9140зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

розглянув заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про перегляд рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року у складі судді Шевченко Л. В., ухвали Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2017 року у складі судді Завгородньої І. М. у справі за позовом ОСОБА_4 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 лютого 1989 року до 30 листопада 2005 року вона працювала на робочих професіях в закритому акціонерному товаристві «Білокаменські вогнетриви», яке на теперішній час ліквідоване без правонаступництва.

Під час роботи в шкідливих умовах виробництва вона отримала професійне захворювання - коніотуберкульоз: силікоз, вузлова форма (2/1 р/р), у зв'язку з яким висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) 20 квітня 2005 року їй встановлено ІІІ групу інвалідності та 30 % стійкої втрати професійної працездатності.

Позивач з урахуванням Законів України «Про охорону праці», «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та статей 1167, 1168 ЦК України просила стягнути на її користь моральну шкоду у сумі 20 000,00 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням при виконанні трудових обов'язків, 7 500,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивача на страхову виплату, проведення якої покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до статей 21, 28 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виникло з часу встановлення ІІІ групи інвалідності (вперше) та стійкої втрати працездатності через професійне захворювання та отриману травму. З урахуванням характеру та обсягу фізичних і душевних страждань, яких зазнав та продовжує зазнавати позивач, та стану її здоров'я є правові підстави для стягнення моральної шкоди в розмірі 7 500,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли підтвердження, оскільки 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким частину восьму статті 36 Закону № 1105-XIV викладено в новій редакції, що звужує права осіб, потерпілих від нещасних випадків на виробництві, а тому закон не має зворотної дії в часі. Доводи відповідача про застосування закону, який діяв на час прийняття рішення суду, не мають жодного правового обґрунтування і не можуть бути вирішальними для результатів розгляду справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що з матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень випливає, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень. Обставини, на які посилається заявник, не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У червні 2017 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, а саме неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII.

На підтвердження наявності зазначеної підстави заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц за позовом ОСОБА_6 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з трудовим каліцтвом, якою касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено і залишено без змін рішення Апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року про відмову в задоволенні позову.

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду України від 27 червня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано її матеріали з місцевого суду.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 липня 2017 року цивільну справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року вирішено звернутися до Пленуму Верховного Суду України стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності окремих положень частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме сполучення слів «незалежно від часу настання страхового випадку», частині першій статті 58 Конституції України.

Постановою пленуму Верховного Суду України від 04 вересня 2017 року № 22 вирішено звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (з наступними змінами) частині першій статті 8, частині першій статті 19, частинам другій і третій статті 22 та частині першій статті 58 Основного Закону України.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» ЦПК України викладено у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

28 грудня 2017 року заява Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про перегляд судового рішення та справа № 219/162/17 передані до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2018 року провадження у справі зупинено до закінчення розгляду Конституційним Судом України конституційного подання Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (з наступними змінами) частині першій статті 8, частині першій статті 19, частинам другій і третій статті 22 та частині першій статті 58 Основного Закону України.

Ухвалою Великої палати Конституційного Суду України від 10 липня 2018 року у справі № 1-59/2018 (3452/17) відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини восьмої статті 36 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації Фонду оплати праці» на підставі пунктів 2, 3 і 6 статті 62 Закону України «Про Конституційний Суд України» - неналежність до повноважень Конституційного Суду України питань, порушених в конституційному поданні; невідповідність конституційного подання вимогам, передбаченим Законом України «Про Конституційний Суд України»; наявність рішення Конституційного Суду України щодо того самого предмета конституційного подання.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року поновлено провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на таке.

Статтею 353 ЦПК України 2004 року передбачено, що Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно зі статтею 360-4 ЦПК України 2004 року суд задовольняє заяву про перегляд судових рішень та скасовує судове рішення у справі, яке переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщо встановить, що воно є незаконним.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами виникли правовідносини у сфері державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності.

Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання № 2 (форма П-4), складеним 20 квітня 2005 року, комісія встановила, що професійне захворювання у ОСОБА_4 виникло у зв'язку з роботою в умовах, що не відповідають санітарно-гігієнічним вимогам (СН № 4617-88, ДГСТ 12.1.005-88), причина професійного захворювання - перевищення ГДК СН № 4617-88, ДГСТ 12.1.005-88 пилу в 1,04- 2,25 рази).

Згідно з довідкою Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи № 086508 серії ДОН-04 ОСОБА_4 09 листопада 2004 року вперше встановлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01 грудня 2005 року, дата чергового переогляду - 09 листопада 2005 року.

Відповідно до виписки з акта огляду МСЕК від 25 серпня 2005 року ОСОБА_4 з 25 серпня 2005 року до 25 серпня 2006 року встановлено 50 % втрати працездатності за профзахворюванням - коніотуберкульоз.

Відповідно до постанови відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області від 23 березня 2007 року № 5055 ОСОБА_4 призначено перераховану страхову виплату станом на 01 березня 2007 року як особі, що ушкодила здоров'я внаслідок професійного захворювання, отриманого 20 квітня 2005 року за час роботи в товаристві з обмеженою відповідальністю «Білокаменські вогнетриви», яка отримує щомісячну страхову виплату згідно з висновком МСЕК від 26 вересня 2006 року серії ДОН-04 № 016016 з повторним оглядом 27 вересня 2007 року, із встановленням ступеня втрати працездатності 30 %; щомісячна страхова виплата в період з 01 березня до 27 вересня 2007 року - 155,43 грн.

Висновком МСЕК від 14 листопада 2007 року позивачу повторно з 26 вересня 2007 року до 14 листопада 2008 року вставлено 30 % втрати професійної працездатності.

Висновком МСЕК від 16 березня 2015 року № 041583 позивачу встановлено 30 % втрати професійної працездатності з тих же підстав з 01 березня 2015 року до 01 квітня 2016 року та ІІІ групу інвалідності.

Висновком МСЕК від 30 березня 2016 року ОСОБА_4 підтверджено 30 % втрати професійної працездатності безстроково повторно, ІІІ групу інвалідності, зазначено, що вона потребує санаторно-курортного лікування та медикаментозного лікування з приводу професійного захворювання.

Причиною професійних захворювань стала дія на працівника шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що свідчить про незабезпечення роботодавцем виконання вимог щодо здорових та безпечних умов праці.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, що настає з дня встановлення потерпілому висновком МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Встановивши, що згідно з актом огляду МСЕК ОСОБА_4 вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності 09 листопада 2004 року, місцевий суд дійшов висновку, що відповідальність за відшкодування моральної шкоди покладається саме на Фонд.

Разом з тим у наданій заявником для порівняння ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_6 і залишаючи без змін рішення Апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року у справі № 219/5961/16-ц, виходив з того, що відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV (у редакції, чинній з 01 січня 2015 року) обов'язок з відшкодування моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 21 червня 2016 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом, то він не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень Закону № 1105-XIV, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, прийнятим відповідно до цих Основ Законом України № 1105-XIV.

Норми Закону № 1105-XIV в редакції, чинній з моменту його прийняття і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон від 23 лютого 2007 року № 717-V), передбачали, що:

відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац четвертий статті 1);

у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21);

за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28);

моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону № 1105-XIV право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію норм Закону № 1105-XIV, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону № 1105-XIV внесено зміни, згідно з якими норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду виключено.

Згодом Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV було викладено у новій редакції, в тому числі змінено його назву: «Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Закон № 1105-XIV у новій редакції, з назвою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

У справі, яка переглядається, суди виходили з того, що частина восьма статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII є нормою матеріального права, а згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тому суди вказану норму Закону № 1105-XIV не застосували до спірних правовідносин.

Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівки на зворотну дію закону в часі, а отже, не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки згідно зі статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Суди встановили, що з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_4 звернулася у січні 2017 року. З цього часу між сторонами виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIV в редакції, чинній з 01 січня 2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Фондом, правових підстав для задоволення позову немає.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив і суд касаційної інстанції, постановляючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, надану заявником як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом № 1105-XIV, який набрав чинності 01 січня 2015 року, саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області, не взявши до уваги, що ОСОБА_4 звернулася до суду тоді, коли Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Фондом.

Оскільки неправильне застосування судами зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до частин першої та другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року судові рішення у справі підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частинами першою та другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Бахмут Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик