У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2018 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва Савлук Т.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, заінтересована особа Адміністрація «Північного кладовища» про вчинення певних дій. ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, заінтересована особа Адміністрація «Північного кладовища» про зобов'язання вчинити певні дії.

Вивчивши матеріали позовної заяви разом з додатками, суддя, з урахуванням суб'єктивного складу сторін, підстав та предмету позову, приходить до наступного.

Так, за положенням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до частини першої ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають справи, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України),а обмеженняматеріального правасуперечать цимположенням,порушення цивільногоправа чицивільного інтересупідлягають судовомузахисту іу спосіб,не передбаченийзаконом,зокрема ст.16ЦК України,але якийє ефективнимзасобом захисту,тобто таким,що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Загальні правові засади здійснення вУкраїні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, щовиникають після смерті (загибелі)особи,щодопроведенняпроцедурипоховання, також встановлює гарантії належного ставлення до тіла(останків, праху) померлого та збереження місця поховання,регулюється положеннями Закону України «Про поховання та похоронну справу».

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу», визначено, що особа, яка зобов'язалася поховати померлого, на підставісвідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Законудо сільського голови або ритуальної служби з приводу укладеннявідповідного договору-замовлення на організаціюта проведенняпоховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг середсуб'єктів господарської діяльності, якіуклалидоговори ізсільським головою або ритуальною службою про надання цих послуг.

Ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом.

Виконавець може надавати ритуальні послуги, визначенінеобхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг.Цей перелік затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Суб'єкти господарювання можуть самостійно на підставізвернення осіб, які зобов'язалися поховати померлого, виготовлятита реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони

відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де цепередбачено законодавством.

Єдину методику визначення вартості надання громадянамнеобхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг,реалізації предметів ритуальної належностізатверджуєцентральний орган виконавчої влади, що забезпечує формуваннядержавної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Вартість послуг та предметів ритуальної належностівизначається на принципах: доступності для кожного громадянина і рівності правовихгарантій;

визначення економічної обґрунтованості, планово-розрахунковоїсобівартостіта рентабельності при затвердженні ціни;

відповідальності виконавчих органівсільських,селищних таміських рад та органів виконавчої влади за встановлені ними ціни;

відкритості, доступності та прозорості структури ціни;

оплати тільки тих послуг, що відповідають державнимстандартам та нормативним документам.

Необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організаціїпоховання і ритуального обслуговування населеннязатверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує

формування державної політики у сфері житлово-комунальногогосподарства.

За змістом положень статті 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу», за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлоговідповідно до затвердженої проектної документації.

За бажанням одного з родичів, визначених у частині п'ятійстатті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлихбезоплатно виділяється місце для родинного поховання.

Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявленняпомерлого або особі, яка взяла на себе зобов'язання поховатипомерлого, як користувачу місця поховання (користувачу місцяродинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством(ав разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної,міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якогозатверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечуєформування державної політики у сфері житлово-комунальногогосподарства.

Це свідоцтво дає право його пред'явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов'язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечитьзаконодавству.

На могилах (місцях родинного поховання) можутьвстановлюватися намогильніспоруди, склепи за індивідуальнимзамовленням у межах, встановлених для могили (родинного

поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструютьсяспеціалізованим комунальним підприємством (а в разі йоговідсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської

ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджуєцентральний орган виконавчої влади, що забезпечує формуваннядержавної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Забороняється здійснювати поховання інших померлих(підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згодикористувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).

Відповідальність за порушення законодавства про поховання померлих визначена статтею 32 Закону України «Про поховання та похоронну справу», якою ппре6дбачено, що особи, винні в нарузі над могилою, іншим місцем похованняабонад тілом (останками, прахом) померлого чи в інших порушеннях цього Закону, несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пункту третього п.1 ч.1 ст.186 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з предмету позову та суб'єктивного складу сторін, суддя приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадженні у цивільній справі за позовомСимкова ОСОБА_3 до ОСОБА_2, заінтересована особа Адміністрація «Північного кладовища» про вчинення певних дій , оскільки у визначений позивачем спосіб захисту справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, в той час як захист порушених та/або невизнаних прав позивача підлягає захисту у спосіб визначений Законом України з та має розглядатись з дотриманням положень Закону України «Про поховання та похоронну справу», у разізвернення позивача до відповідного спеціалізованого комунального підприємства, що

створюються органами місцевого самоврядування в порядку,встановленому законом, з метою здійснення організації похованняпомерлих і надання ритуальних послуг,та наявності обгрунтованої відмови у вчинені певних дій, яка може бути оскаржена до суду.

Враховуючи наведене та керуючись ст.19, п.1 ч.1 ст.187, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

п о с т а н о в и в :

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, заінтересована особа Адміністрація «Північного кладовища» про вчинення певних дій.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я