Провадження № 22-ц/812/236/18 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Миколаїв

справа № 487/4813/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лептугою С.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості,

та за зустрічним позовом

ОСОБА_1 до

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

про застосування наслідків нікчемності правочину

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 8 серпня 2018 року суддею Павловою Ж.П. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. У зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства найменування банку змінено на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі КБ «ПриватБанк»).

Позивач зазначав, що 24 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № DH81AR12530216, за яким останній отримав 57 259 грн. кредитних коштів на придбання автомобіля строком до 23 березня 2015 року. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань станом на 16 вересня 2016 року виникла кредитна заборгованість у розмірі 235 157, 77 грн. Проте з нарахованої заборгованості банк просив стягнути з ОСОБА_1 90 000 грн., в тому числі 49 261,28 грн. за кредитом, 17 421,51 грн. процентів, 9096,76 грн. комісії та 14 220,45 грн. пені.

Відповідач ОСОБА_1 , діючи через представника, позов не визнав та в січні 2017 року звернувся з зустрічним позовом про визнання Договору нікчемним з застосуванням наслідків, передбачених статтею 216 ЦК. Позивач посилався на нечесну підприємницьку діяльність банку, яка полягала: у ненаданні споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, у не зазначенні детального розпису кредиту; у запровадженні незаконних винагород (комісії), незаконному вимаганні страхування предмета застави, та інші порушення прав споживача окремими умовами договору. Заперечуючи позов, відповідач також посилався на необґрунтований розрахунок заборгованості: незаконне застосування підвищеної процентної ставки, подвійну відповідальність встановленням неустойки, безпідставне нарахування комісії та інше.

Представник КБ «ПриватБанк» у відзиві (запереченнях) зустрічний позов ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на свободу договору, дотримання вимог законодавства щодо прав споживачів, відсутність ознак нечесної підприємницької діяльності та відповідність розрахунку заборгованості умовам договору. До зустрічних вимог відповідача банк просив застосувати позовну давність.

Відповідач ОСОБА_1 , діючи через представника, подав заперечення, в яких виклав власну думку щодо доводів банку, та подав заяву про застосування позовної давності до вимог КБ «ПриватБанк».

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 серпня 2018 року позов КБ «ПриватБанк» задоволено частково, з ОСОБА_1 стягнуто 80 903, 24 грн. кредитної заборгованості станом на 16 вересня 2016 року, з яких 49 261, 28 грн. за кредитом, 17 421, 51 грн. за відсотками та 14 220, 45 грн. пені. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення в частині задоволених вимог банку та відмови в задоволенні зустрічного позову. Апелянт посилався на невірне застосування судом позовної давності та оцінку таких обставин, як одностороннє підвищення банком процентної ставки, невірний розрахунок пені та наявність ознак нікчемності договору. Суд, на думку апелянта, не дав мотивовану оцінку кожному його доводу та порушив інші норми процесуального законодавства, а саме розглянув справу у відсутності відповідача без наявності передбачених законом підстав, не ухвалив заочне рішення та не замінив первісного позивача на його правонаступника тощо.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу КБ «ПриватБанк» не скористався.

В судове засідання апеляційного суду сторони та їх представники не з`явились.

Представник КБ «ПриватБанк» та відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлені про час та місце судового засідання під особистий підпис (а.с. 211, 212,214,215). Причини неявки суду не повідомили. Справу розглянуто у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами, та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір за № DH81AR12530216 (далі Договір), за яким останній отримав 57 259 грн. кредитних коштів строком до 23 березня 2015 року на придбання автомобіля, який передав в заставу кредитору (а.с. 7 15).

Договором передбачені умови: розмір процентної ставки 9,6 (пункти 4.1, 17.1.6 Договору); право банку та порядок збільшення процентної ставки в односторонньому порядку (пункт 6.3.1 Договору); сплата винагороди (пункти 4.3, 17.1.8 Договору); порядок погашення кредиту шляхом сплати щомісячних платежів в період 24-28 числа кожного місяця (пункти 43.4, 17.1.8 Договору); умови сплати пені в розмірі 0,15 % за кожний день прострочення (пункти 14.2,14,3 Договору), умови забезпечення виконання зобов`язань предметом застави, обов`язкового страхування та інші умови кредитування.

Сторони узгодили Графік погашення кредиту (додаток 1), з якого вбачається, що щомісячний платіж включає частину кредиту, проценти та винагороду (а.с.15 зворот).

В додатку 2 визначена загальна вартість кредиту: розмір щомісячного платежу -7 % та визначена реальна процентна ставка з урахуванням всіх видів платежів (пункт 16.13 Договору) 20,06 (а.с.16).

Договором передбачені підстави дострокового повернення кредиту (подія Дефолту), в тому числі порушення строків сплати чергових платежів (пункт 12.1, 12.2.2, 12.2,3).

З 2009 року ОСОБА_1 порушував договірні зобов`язання та станом на 23 листопада 2011 року заборгованість складала 57 073,12 грн., з яких 43 725, 15 грн. за кредитом, 5 577, 59 грн. за процентами, 1 939, 26 грн. комісії, 2 875, 26 грн. пені, 250 грн. штрафу (фіксована складова), та 2 705, 86 грн. штрафу (процентна складова).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 4 грудня 2012 року, зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 3 червня 2013 року, стягнення 57 073,12 грн. звернуте на предмет застави автомобіль, шляхом його продажу банком з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, встановивши початкову ціну для подальшої реалізації у розмірі 52 500 грн. (а.с.138-141, 142-144).

Рішення суду не виконане, стягнення заборгованості за рахунок предмета застави не здійснено.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача пояснив, що неможливість виконання пов`язана з відмовою ОСОБА_1 передати автомобіль для його реалізації та переховування заставного майна.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що здійснення банком права на захист (стягнення боргу) не може ставитись у залежність від використання ним інших засобів правового захисту (звернення стягнення на предмет застави), а тому вважає, що наявність судового рішення від 4 грудня 2012 року про звернення стягнення на предмет застави, не виконане боржником (або виконане не в повному обсязі), не виключає права банку на обрання такого способу судового захисту, як стягнення кредитної заборгованості.

Така правова позиція випливає зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року (справа №310/1134/13-ц).

Отже, звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, яка фактично не була звернута на предмет застави за судовим рішенням, КБ «ПриватБанк» діяв в межах прав кредитора та вимог цивільного законодавства.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань ОСОБА_1 станом на 16 вересня 2016 року банком нараховано заборгованість у розмірі 235 157, 77 грн., з яких банку просить стягнути 90 000 грн., в тому числі 49 261, 28 грн. кредиту, 17 421, 51 грн. відсотків, 9 096, 76 грн. комісії та 14 220, 45 грн. пені.

Для визначення розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 , суд має визначити період часу, за який нарахування можуть бути стягнуті за судовим рішенням.

Розрахунок позивачем проведено за період з 26 березня 2008 року по 16 вересня 2016 року (а.с.132-135).

Відповідно до пункту 14.11 Договору сторони встановлюють строк позовної давності за вимогами щодо стягнення кредиту, винагороди та процентів, неустойки тривалістю у п`ять років, що відповідає вимогам статті 259 ЦК.

Початок перебігу позовної давності за вимогами про стягнення кожного чергового платежу починається з моменту порушення строку його погашення (правова позиція Верховного Суду України по справі № 6-116цс13 від 6 листопада 2013 року).

Пред`явлення позову за частиною вимог, право на які має позивач, перериває перебіг позовної давності ( частина 2 статті 264 ЦК).

Враховуючи, що з позовом за частиною вимог банк звертався до суду у лютому 2012 року (а.с.142), а тривалість позовної давності збільшена сторонами до 5 років, то, звернувшись до суду з позовом про стягнення 90 000 грн. у вересні 2016 року, позивач діяв в межах позовної давності щодо всіх заявлених вимог.

Заборгованість за кредитом (тілом) складається з частини, яка була визначена станом на 23 листопада 2011 року - 43725.15 грн. (а.с.138-140), та частини кредиту, яка була надана боржнику пізніше у зв`язку зі сплатою щорічних страхових платежів- 5536,13 грн. (а.с.85).

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за кредитом (тіло) в межах позовної давності 49 261,28 грн.

Заборгованість за процентами та пенею має визначатись з урахуванням правової позиції, яка викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа № 310/1134/13-ц).

За цією правовою позицією звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Виконання судового рішення боржником не в повному обсязі (або невиконе взагалі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині вже змінений кредитором. Виконання не в повному обсязі (або невиконання) судового рішення про звернення стягнення всієї заборгованості дає кредитору право вимоги, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих лише до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пунктів 12.2.1, 12.2.2 Договору банк набуває право на отримання всього наданого кредиту з закінченням 30-ти денного строку з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Така реєстрації здійснена позивачем 18 листопада 2011 року (а.с. 223). Повідомлення про подію Дефолту направлена боржникові 11 листопада 2011 року (а.с. 220 зворот, 221). Порушення зобов`язань відповідачем не усунуті.

Отже, станом на 19 грудня 2011 року умови та строк дії кредитного договору змінились.

Виходячи з правової позиції Верховного Суду, стягненню з ОСОБА_1 підлягають проценти та неустойка (пеня), розраховані до дня, визначеного пунктом 12.2.2 Договору, тобто до 19 грудня 2011 року.

Враховуючи розрахунок позивача (а.с.135), проценти станом на 19 грудня 2011 року складають суму процентів станом на 29.11.11 р. - 5705,36 грн. та процентів розрахованих за наступні 19 днів (35908,4 х 21% : 360 дн. х 19 дн.) - 398,05 грн., а всього 6103,41 грн.

Апеліційний суд не може погодитись з доводами апелянта щодо невірного застосування банком процентної ставки за договором - 21 %.

Ці обставини з аналогічним обгрунтуванням були предметом судового розгляду у справі за позовом банку про звернення стягнення на предмет застави. Оцінка судом обгрунтованості застосування позивачем процентної ставки в розмірі 21 відсотка викладена в мотивувальних частинах попередніх судових рішень, які набули законної сили, та відповідно до пункту 4 статті 82 ЦПК мають преюдиційне значення (а.с.138-144).

Розрахунок пені станом на 19 грудня 2011 року складає суму пені станом на 29.11.11р. - 3043,58 грн. та пені за наступні 19 днів (13522,11 х 0,15% х19дн.) 385,32 грн., а всього 3428,90 грн.

Отже, кредитна заборгованість ОСОБА_1 , яка підлягає стягненню відповідно до статей 1048-1050 ЦК на користь банку станом 16 вересня 2016 року, складає 49 261,28 грн. за кредитом, 6103,41 грн. процентів та 3 428,90 грн. пені, а всього 58 793,59 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні винагороди за Договором (комісії) сторони не оскаржували.

Оскільки при визначенні розміру заборгованості станом на 16 вересня 2016 року суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги закону, умови кредитної угоди та фактичні обставини справи, рішення суду за позовом КБ «ПриватБанк» підлягає зміні в частині розміру стягнення.

Разом з тим рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину відповідає вимогам закону та встановленим судом обставинам.

Вирішуючи зустрічні вимоги суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем порушень вимог статей 11, 18 Закону «Про захист прав споживачів» (далі Закон) в редакції, яка діяла на час його укладення.

Так, твердження ОСОБА_2 про ненадання йому повної інформації щодо умов кредитування спростовується його особистим підписом у додатку №2 Договору щодо загальної вартості кредиту з детальним визначенням та структурою щомісячного платежу та реальною процентної ставкою за всіма складовими -20,06 (а.с. 16). Сукупна вартість кредиту визначена й графіком погашення кредиту за весь період користування з підписом позичальника (а.с.15 зворот).

Право споживача на отримання інформації про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, що передбачено частиною 2 стаття 11 Закону в редакції на час виникнення спірних правовідносин, стосується стадії, яка передує укладенню кредитного договору. Тому таке порушення, якщо б воно і мало місце, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсною (нікчемною) угодою.

Безпідставним є й посилання відповідача на незаконність умов Договору щодо обов`язкового особистого та майнового страхування, а саме порушення пункту 2 частини 5 статті 11 Закону.

Страхування є однією з умов споживчого кредитування з цільовим використанням та з забезпеченням зобов`язань заставою, тобто пов`язане з кредитно-заставним характером правовідносин. Витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Не впливає на висновок суду про відсутність ознак нікчемності Договору і відмова банку у стягненні з ОСОБА_2 (винагороди) комісії.

Вимог про визнання недійсними окремих положень Договору ОСОБА_2 не заявляв, а необгрунтованість нарахування цих сум, як то вважав суд, не призводить до недійсності угоди в цілому.

Інші доводи апелянта щодо незаконності рішення суду в цій частині є наслідком особистого тлумачення положень цивільного законодавства щодо захисту прав споживачів та не доводять таких порушень вимог статей 11 та 18 Закону, які можуть бути достатньою підставою для визнання Договору нікчемним з застосуванням наслідків статті 216 ЦК.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги аналогічного змісту були заявлені ОСОБА_2 у 2012 році та залишені судом без розгляду у грудні того ж року (а.с. 144).

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалось його виконання (частина 3 статті 261 ЦК).

Не встановлено апеляційним судом і таких порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які є достатньою підставою для скасування судового рішення.

Так, не є переконливим посилання апелянта на розгляд справи з особою позивача АТ КБ «ПриватБанк» без залучення до справи в порядку заміни сторони (правонаступництва), оскільки назва банку змінилась у зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства, реорганізацією його форми, а не внаслідок припинення діяльності однієї юридичної особи з переходом прав та обов`язків до іншої особи, що передбачає застосування правил статей 51, 55 ЦПК.

Умови проведення заочного розгляду справи, однією з яких є відсутність відзиву відповідача, передбачені статтею 380 ЦПК. Оскільки відповідач ОСОБА_2 не тільки подав відзив на позовну заяву банку, а й декілька разів приймав участь у судовому засіданні, суд першої інстанції не мав підстав для проведення заочного розгляду справи.

З матеріалів справи також вбачається, що вона перебувала в провадженні суду майже два роки. По справі призначалось шістнадцять судових засідань. Розгляд справи неодноразово відкладався й за заявами відповідача та його представника. З лютого 2017 року ОСОБА_2 та його представник участі в судових засіданнях не приймали. Проте відповідач, діючи через представника, вчиняв процесуальні дії, а саме подав зустрічний позов, неодноразово надавав заперечення, клопотання, заяви.

Отже, за таких обставин розгляд справи у відсутності відповідача не призвів до таких порушень його процесуальних прав, які би зумовили ухвалення незаконного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням відповідачем положень закону, умов угоди, розрахунку тощо та не впливають на законність судового рішення, а тому детальна відповідь на кожний з цих аргументів виходить за межі обов`язку суду обґрунтувати своє рішення.

Необхідності розмежування цих понять (обґрунтувати рішення та дати детальну відповідь на всі аргументи сторони) зазначена Європейським судом з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року (справа Проніна проти України, № 63566/00, пункт 23).

Внаслідок зменшення розміру стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості, змінюється і розмір судових витрат, які підлягають стягненню з нього за рішенням суду першої інстанції, а саме до 899,30 грн. (частина 13 статті 141 ЦПК).

За принципом пропорційного розподілу судових витрат з банку на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню частина судового збору, сплачена ним при подачі апеляційної скарги, а саме 509, 10 грн.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 серпня 2018 року в частині позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» змінити, зменшити стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» загальної заборгованості з 80 903,24 грн. до 58 735,59 грн. та судових витрат з 1238,71 грн. до 899,30 грн.

Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 509,10 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.М.Базовкіна

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 3 грудня 2018 року.