ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа №638/8325/14-ц

провадження № 61-8910св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 6 вересня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Піддубного Р. М., Гуцал Л. В., Кірсанової Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном та зобов`язання вчинити певні дії.

Посилалась на те, що на підставі договору дарування від 25 грудня 2007 року та державного акта від 17 вересня 2009 року вона є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Власником житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки за цією ж адресою є відповідач ОСОБА_2

ОСОБА_1 вказувала, що відповідач зруйнував паркан на межі суміжних земельних ділянок, збільшив розмір прибудови до свого будинку - сараю літ. «Г», який став щільно прилягати до задньої стіни належного їй будинку, що унеможливлює його належне обслуговування; крім того, з порушенням санітарних та будівельних норм побудував на земельній ділянці вбиральню.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила зобов`язати ОСОБА_2 привести сарай літ. «Г», розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2 , у відповідність до вимог Державних будівельних норм таким чином, щоб відстань від найбільш виступаючої конструкції сараю до межі земельної ділянки АДРЕСА_1 становила не менше одного метра, та у відповідність до розмірів, які існували до його збільшення; зобов`язати відновити зруйнований паркан між земельними ділянками та знести надвірну вбиральню.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року, описку у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 12 липня 2016 року, ухваленим у складі судді Шишкіна О. В., позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 привести сарай літ. «Г» по АДРЕСА_3 у відповідність до вимог Державних будівельних норм таким чином, щоб відстань від найбільш виступаючої конструкції сараю до межі сусідньої ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , становила не менше одного метра, та привести сарай у відповідність до розмірів, які існували до його збільшення, а також відновити зруйнований паркан між домоволодіннями та знести надвірну вбиральню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що діями відповідача щодо прибудови сараю літ. «Г», знесенням паркану між земельними ділянками та будівництвом надвірної вбиральні порушено право ОСОБА_1 на користування належним їй нерухомим майном - житловим будинком та земельною ділянкою, що є підставою для зобов`язання відповідача усунути вказані порушення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 6 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнено з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 267,96 грн.

Апеляційний суд виходив із відсутності належних та допустимих доказів порушення відповідачем права користування ОСОБА_1 належним їй нерухомим майном.

У вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що висновок апеляційного суду про недоведеність позовних вимог є безпідставним, оскільки апеляційний суд не дослідив усіх доказів, зокрема висновок експерта щодо неправомірного розміщення відповідачем надвірної вбиральні; не перевірив належним чином посилання на самовільне захоплення відповідачем частини земельної ділянки вздовж межі земельних ділянок і дійшов помилкового висновку про недоведення факту існування паркану, неправомірністю знесення якого обґрунтовано позов.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 1 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 10 ЦПК України у тій же редакції встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 25 грудня 2007 року є власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідач є власником домоволодіння АДРЕСА_2.

Суди також встановили, що земельні ділянки сторін є суміжними.

Також апеляційний суд встановив, що за даними інвентаризаційної справи та технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_2 спірний сарай літ. «Г» побудував колишній власник будинку до 1973 року і цей сарай не є самочинним будівництвом. При цьому суд встановив, що належних та допустимих доказів зміни відповідачем розміру вказаного сараю шляхом добудови або перебудови нерухомого майна таким чином, що перешкоджає позивачеві у користуванні майном, остання не надала.

Статтею 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанції, установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України у тій же редакції предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини третя, четверта статті 60 ЦПК України у тій же редакції).

Частиною першою статті 143 ЦПК України у тій же редакції передбачено, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, зазначив, що позивач не скористалась процесуальним правом на призначення у справі судової технічної експертизи з метою встановлення саме факту порушення її права користування земельною ділянкою та житловим будинком.

Доводи, викладені в касаційній скарзі щодо формального посилання апеляційного суду на те, що позивачем не заявлено клопотання про призначення експертизи, підлягають відхиленню з огляду на те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України), а позивач не дотрималась свого процесуального обов`язку щодо подання належних та допустимих доказів підстав та предмету позову.

Висновок експерта, який на думку позивача, безпідставно не враховано апеляційним судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову, стосується стану житлового будинку, належного позивачу та вплив на нього добудови до будинку відповідача, не впливає на правильність рішення апеляційного суду з огляду на те, що даним висновком не встановлено факту порушення права позивача на користування земельною ділянкою та житловим будинком.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом самовільного, на думку позивача, захоплення відповідачем частини її земельної ділянки, відхиляються, оскільки предметом позову є зобов`язання відповідача привести спірний сарай літ. Г до розмірів, що існували до його реконструкції, а не про порушення меж земельних ділянок.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, щодо законності й обґрунтованості.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки зводяться до повторної переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанції, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик