Справа № 466/9339/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2018 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Ваврин М. М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири, визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою із зняттям з обліку, -

в с т а н о в и в :

27 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири №1 в будинку №6 на вул. Лемківській у м. Львові, укладений 23 серпня 2017 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №2510; скасувати державну реєстрацію майна згідно витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно №22013975 від 23.08.2017 року та №22014011 від 23.08.2017 року; визнати відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування вказаною вище квартирою, та скасувати реєстрацію їх місця проживання.

В обґрунтовування своїх вимог покликається на те, що він є власником 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.03.2017 року після смерті свого батька ОСОБА_9, іншим співвласником квартири є відповідач ОСОБА_5 дружина його батька, якій на праві власності належало 2/3 частини квартири, однак, 1/2 частину квартири вона відчужила відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі оспорюваного договору дарування з порушенням вимог закону та його (позивача) прав, як співвласника квартири.

Укладений договір дарування 1/2 частки квартири не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215, 319, 321, 358, 387, 391 Цивільного кодексу України ст. 9, 152 Житлового кодексу України, ст. 49 Закону України «Про нотаріат», до квартири здійснено самочинну прибудову, а відтак нотаріус не мала права посвідчувати договір дарування 1/2 частки квартири.

Ухвалою від 28 листопада 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відомостей про причину їх неявки немає. Представник відповідачів ОСОБА_2 проти позову заперечив.

Представник третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_3 проти позову заперечив.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, перевіривши доводи сторін в межах заявлених позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Нормою ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи із норм статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником 2/6 частин квартири №1 буд. 6 на вул. Лемківській у м. Львові, загальна площа 53,5 кв. м, згідно свідоцтва про право на спадщину від 17 березня 2017 року, реєстраційний номер 366, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, на 2/3 частки спадкового майна та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 березня 2017 року №82770337 (а. с. 8, 9).

Іншими співвласниками квартири №1 буд. 6 на вул. Лемківській у м. Львові є ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які володіють на праві часткової власності у відповідних частках: ОСОБА_5 - 1/6; ОСОБА_6 і ОСОБА_7 1/2 (2/3 та 1/3 відповідно).

Судом також встановлено, що 23 серпня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було укладено договір дарування 1/2 частки цієї квартири в наступних частках: ОСОБА_6 2/3 частки вищевказаного нерухомого майна, ОСОБА_7 1/3 частку вищевказаного нерухомого майна, реєстраційний номер 2510 НМІ117613, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, (а. с. 74), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95388970 від 23 серпня 2017 року (а. с. 77-79).

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки, у квартирі зареєстровані четверо осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а. с. 10).

Судом встановлено, що квартира №1 буд. 6 на вул. Лемківській у м. Львові перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідачів, не є поділеною між сторонами в натурі, договору про порядок користування квартирою між позивачем та відповідачами не укладено, а позивач фактично не проживає у квартирі.

Згідно відповіді третьої особи Шевченківської районної адміністрації вих. № 36-263 від 24.01.2018 року зазначено, що прибудова до квартири існує, дозволу на прибудову до квартири АДРЕСА_1 районною адміністрацією не надавалось, вказана прибудова вважається самочинною.

Суд не бере до уваги твердження сторони позивача про те, що самочинна прибудова влаштована до спірної квартири, як підставу для визнання договору дарування 1/2 частки квартири недійсним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які би підтвердили факт такої самочинної прибудови саме до часток відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, враховуючи, що предметом договору дарування 1/2 частки квартири є лише частина такої квартири. Інших доказів на підтвердження факту самочинної прибудови саме до часток відповідачів позивачем не надано.

Суд також не бере до уваги покликання позивача на те, що згідно п. 6 оспорюваного договору, «дарувальниця» гарантує, що прихованих недоліків квартири в цілому немає, 1/2 частка квартири, яка дарується за цим договором, до моменту його укладання нікому іншому не відчужена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як межах, так і за межами України немає.

Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа №466/6234/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_11, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус ОСОБА_10, орган опіки та піклування Яворівської районної державної адміністрації про припинення права власності. Предметом розгляду даної цивільної справи є припинення 1/3 частки спірної квартири, яка належить ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5. Таким чином, спір існує лише щодо 1/3 частки квартири, яка належить позивачу, а не 1/2 частки квартири, яка є предметом оспорюваного договору дарування. Інших доказів на підтвердження будь-яких інших судових спорів між сторонами позивачем не надано.

Також суд не бере до уваги доводи позивача ОСОБА_4 щодо порушення ст. 361 ЦК України, який стверджує, що не відбулось відчуження всієї частки (2/3) квартири у праві спільної часткової власності, натомість відбулось відчуження лише частини від цієї частки, що становить 1/2 частки оспорюваної квартири, а відтак і не відбулась заміна субєкта цивільного права. Згідно вимог частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до приписів статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Укладаючи договір дарування 1/2 квартири, відповідач ОСОБА_5 діяла на власний розсуд та у відповідності до вимог актів цивільного законодавства.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири №1 в будинку №6 на вул. Лемківській у м. Львові не підлягають задоволенню.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування квартирою №1 в будинку №6 на вул. Лемківській у м. Львові та скасування реєстрації їх місця проживання з огляду на наступне.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Норма ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Правовим обґрунтуванням позову ОСОБА_4 є норми Цивільного Кодексу України - ст. ст. 319, 321, 391, однак вищевказані норми не передбачають визнання власника квартири, втратившим право користування належним йому жилим приміщенням. Інститут визнання особи, втратившою право користування жилим приміщенням регулюється нормами Житлового кодексу Української РСР , згідно якого особа може бути визнана втратившою право користування жилим приміщенням, якщо вона не проживає в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, а власник житла взагалі не може бути визнаний втративши право на користування таким жилим приміщенням.

Суд при даних обставинах не вправі скасовувати реєстрацію шляхом зняття з реєстрації відповідача по спірній квартирі, оскільки законних підстав для цього не має, а стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» не передбачає право чи обов'язку суду зняття з реєстраційного обліку без визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням.

В той же час встановлено, що позивач не звертався в органи Державної міграційної служби про скасування реєстрації відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в задоволенні йому не відмовляли, тому позов подано передчасно, а суд не може брати на себе повноваження Державної міграційної служби України.

Крім цього, позовні вимоги про скасування реєстрації відповідачів задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не зазначено обставин, які б свідчили про неправомірність реєстрації на момент її здійснення, а також інших обставин, як підстав для скасування реєстрації.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо невідповідності укладеного договору дарування 1/2 частки квартири вимогам ст.ст.203, 215, 319, 321, 358, 387, 391 ЦК України, ст. 9, 152 Житлового кодексу України, ст. 49 Закону України «Про нотаріат», не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст. 150 ЖК України, ст. ст. 203, 215, 319, 321, 379, 383, 391, 717 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268, ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири, визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою із зняттям з обліку - відмовити в повному обсязі за безпідставністю.

У стягненні судових витрат з відповідачів відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 08.10.2018 року.

Суддя ОСОБА_12