АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2982/18 Справа № 202/6258/17 Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Дніпро 21 серпня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа: Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району Департаменту Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання виключити квартиру з числа службових, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, в якому просив визнати протиправною відмову Дніпровської міської ради виключити квартиру з числа службових та зобов'язати відповідачів її виключити з числа службових /а.с.3-6/.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він з 1986 року по 1991 рік працював в ЖЕУ № 10 Жовтневого району м. Дніпропетровська. Рішенням виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів від 23 листопада 1990 року йому була надана двокімнатна службова квартира АДРЕСА_1. Позивач разом із дружиною з 1991 року зареєстрований у цій квартирі. З 1999 року у квартирі зареєстрований їх син - ОСОБА_4. Будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі КВЖРП Індустріального району, яке звернулося до міського голови з клопотанням про виключення квартири з числа службових. Письмово Департамент житлового господарства повідомив позивача про відсутність підстав для виключення квартири з числа службових. Посилаючись на вказані обставини, у зв'язку з якими виникла необхідність захисту свого цивільного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та наполягає на їх задоволені.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2018 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.71-73/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які він посилався у своїй позовній заяві /а.с.79-84/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач згідно записів у трудовій книжці, 22 грудня 1986 року був прийнятий на посаду слюсаря-сантехніка в ЖЕД-10 Жовтневого району м. Дніпропетровська, 18 жовтня 1989 року - переведений в ЖЕД-9 та 23 вересня 1991 року його було звільнено за прогули відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП УРСР.

Згідно архівного витягу з рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 23 листопада 1990 року № 1234 «Про відселення громадян із гуртожитку по АДРЕСА_9» слюсарю-сантехніку ЖЕД-9 ОСОБА_2 на склад сім'ї з трьох осіб, в тому числі дружина - ОСОБА_5 та дочка - ОСОБА_6, була виділена двохкімнатна квартира АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 виконкомом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська було видано ордер № 100 серії № 03 на зайняття службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки КВЖРП Індустріального району № 1189 від 07 квітня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_2, дружина - ОСОБА_5, син - ОСОБА_4.

Згідно довідки Департаменту житлового господарства № 486 від 29 червня 2017 року житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі КВЖРП Індустріального району з 1990 року.

15 травня 2017 року КВЖРП Індустріального району звернулося до міського голови ОСОБА_7 з клопотанням про виключення квартири АДРЕСА_5 з числа службових, мотивуючи своє клопотання тим, що відпала необхідність використовувати дану квартиру як службову.

Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/4-2853 від 12 грудня 2017 року КВЖРЕП Індустріального район було відмовлено у виключенні квартири АДРЕСА_1 з числа службових, оскільки ОСОБА_2 не відпрацював на підприємстві, яке надавало йому службове приміщення, 10 років. КВЖРП Індустріального району не оскаржувало дану відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку.

16 травня 2017 року позивач звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових.

Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № Т-154/1 від 30 травня 2017 року позивачу було відмовлено через виявлені розбіжності у наданих документах, а саме те, що він не відпрацював на підприємстві, яке надало службове приміщення, 10 років.

Відмова в задоволені позовних вимог судом першої інстанції мотивована тим, що чинним законодавством не передбачено право особи на звернення з таким клопотанням до місцевої ради, а необхідність у службовому житлі визначає тільки відповідне підприємство, установа чи організація, таким чином підстави для задоволення позову відсутні.

З даним висновком погоджується колегія суддів.

За змістом статей 58, 61 Житлового кодексу Української РСР єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, надалі на підставі якого укладається відповідний договір найму такого приміщення.

Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради (статті 118,121 ЖК Української РСР).

Відповідно до статей 121 і 123 ЖК Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Так, порядок надання службових жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду і користування ними визначено Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» (пункт 1 цього Положення).

Згідно з п. 6 цього Положення, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.

Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації за рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Матеріали справи не містять підтвердження про внесення в установленому порядку квартири АДРЕСА_1 до службового житла, оскільки відповідного рішення згідно із ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР виконавчим комітетом не приймалося.

Так, згідно архівного витягу з рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 23 листопада 1990 року № 1234 ОСОБА_2 надана службова квартира АДРЕСА_2. Суд першої інстанції виходив з того, що не можна прийняти наданий позивачем ордер як доказ віднесення спірної квартири до службового житла, оскільки він сам по собі за відсутності відповідного рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування правового значення для визначення статусу цього житла не має.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Наведенні в апеляційній скарзі доводи колегією суддів відхиляються, оскільки судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального права і процесуального закону і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта