ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 201/13091/15-ц

провадження № 61-11016св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Ткаченко І. Ю., Петешенкової М. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 ОСОБА_4 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Консоль ЛТД» (далі - ТОВ «Консоль ЛТД») про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 26 листопада 2007 року між нею та ТОВ «Консоль ЛТД» укладений договір № 4628/392-54 (р) про пайову участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу з адміністративними та комерційними приміщеннями «ІНФОРМАЦІЯ_1» в АДРЕСА_1.

Відповідно до умов договору ОСОБА_4 як пайовик зобов'язувалась внести грошові кошти у якості паю в сумі 125 160 доларів США в гривні за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на момент внесення у такі строки: 37 600 доларів США в строк до 28 листопада 2007 року та в подальшому 11 внесків по 7 300 доларів США у строк до жовтня 2008 року включно.

Відповідач відповідно до договору зобов'язувався закінчити будівництво об'єкта з виділенням пайовику ОСОБА_4 по закінченню будівництва однокімнатної квартири з будівельним номером 129 на четвертому поверсі загальною проектною площею 68,4 кв.м.

Згідно довідки, виданої позивачу ТОВ «Консоль ЛТД», станом на 11 березня 2014 року позивач повністю вніс пайовий внесок, визначений договором, в сумі 624 780,26 грн.

Посилаючись на те, що згідно з умовами договору запланований термін закінчення будівництва та введення в експлуатацію будинку зазначено 4 квартал 2009 року, проте будівництво зупинене і на письмове звернення щодо досудового врегулювання спору відповідач відповіді не надає, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила визнати за нею майнове право на частину житлового комплексу з адміністративними та комерційними приміщеннями незавершеного будівництва, а саме на однокімнатну квартиру з будівельним номером 129 на четвертому поверсі загальною проектною площею 68,4 кв.м. у АДРЕСА_2 для подальшої реєстрації в органах Державної реєстраційної служби України та стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2015 року, ухваленим суддею Ходаківським М. П., позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Визнано за ОСОБА_4 майнове право на частину житлового комплексу з адміністративними та комерційними приміщеннями незавершеного будівництва, а саме на однокімнатну квартиру з будівельним номером 129 на четвертому поверсі загальною проектною площею 68,4 кв.м. у АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції на підставі статей 328, 382, 392 ЦК України та Закону України «Про інвестиційну діяльність» виходив з того, що позивач свої обов'язки за договором виконала шляхом внесення на рахунок відповідача грошових коштів на загальну суму 624 780,26 грн., а відповідач, у порушення договору, належним чином не виконує зобов'язань щодо здачі об'єкта фінансування в експлуатацію, що є підставою для захисту прав ОСОБА_4 в обраний нею спосіб.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 є законним власником майнових прав на спірну квартиру, тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову щодо визнання за нею майнових прав на квартиру є помилковим, оскільки повторного визнання зазначених прав у судовому порядку не вимагається.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, вона є інвестором з інвестування нерухомого майна, виконала свої зобов'язання у повному обсязі та правомірно набула майнові права на нерухоме майно, тому у розумінні статті 392 ЦК України набула право власності як інвестор, що має право розпоряджатись інвестицією. Відповідач перебуває у стані банкрутства, не визнає її майнових прав і має намір у межах процедури банкрутства розпорядитись майном, що включає і майнові інтереси позивача.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Консоль ЛТД» посилається на те, що підприємство перебуває у стані банкрутства, тому спір не може розглядатись в порядку цивільного судочинства; позивач набула лише майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, тому на правовідносини сторін не поширюються положення щодо захисту права власності. Зазначає, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом встановлено, що 26 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Консоль ЛТД» укладений договір № 4628/392-54(р) про пайову участь в фінансуванні будівництва житлового комплексу з адміністративними та комерційними приміщеннями «ІНФОРМАЦІЯ_1» в районі АДРЕСА_1.

Відповідно до умов договору ОСОБА_4 як пайовик зобов'язувалась внести кошти в сумі 125 160 доларів США поетапно: еквівалент 37 600 доларів США в строк до 28 листопада 2007 року; інші кошти шляхом внесення 11 платежами по 7 300 доларів США кожного місяця в строк до жовтня 2008 року, еквівалент 7 260 доларів США - у строк до 20 листопада 2008 року.

Відповідно до умов договору ТОВ «Консоль ЛТД» зобов'язувалося закінчити будівництво об'єкта відповідно до проекту і вимог ДБН з виділенням пайовику по закінченню будівництва об'єкта зі створеної пайовиком та фірмою спільної часткової власності його частки в натурі у вигляді однокімнатної квартири з будівельним номером 129 на четвертому поверсі загальною проектною площею 68,4 кв.м, визначеної за внутрішніми розмірами приміщень частки пайовика, з оздобленням згідно паспорту.

Згідно з довідкою, виданою ТОВ «Консоль ЛТД», ОСОБА_4 станом на 11 березня 2014 року повністю внесла пайовий внесок відповідно до договору в сумі 624 780,26 грн.

Відповідно до п. 1.3 договору запланований термін закінчення будівництва та введення в експлуатацію 4 квартал 2009 року.

9 вересня 2010 року сторонами укладено додаткову угоду до договору пайової участі у будівництві № 4628/392-54(р) від 26 листопада 2007 року, відповідно до умов якого внесено зміни до п.1.2 та п.1.3 та, зокрема, зазначено, що запланований строк закінчення будівництва - 2 квартал 2012 року.

Також суд встановив, що будівництво об'єкта зупинене.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Суд встановив, що позивач є власником майнових прав за інвестиційним договором на будівництво квартири, повністю сплативши вартість об'єкта будівництва, тобто вчинивши дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об'єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об'єкт. Це право відповідачем не оспорюєтсья.

Проте право власності на спірну квартиру у позивача не виникло, оскільки порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Договір № 4628/392-54 (р) про пайову участь в фінансуванні будівництва житлового комплексу згідно з вимогами статті 204 ЦК України не визнаний судом недійсним, є чинним, тому позивач продовжує бути володільцем майнових прав на квартиру.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що повторне визнання за позивачем майнових прав на об'єкт інвестування не передбачене.

Касаційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, зміст рішення відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, щодо законності й обґрунтованості.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, вірно застосував норми матеріального права і порушень норм процесуального права не допустив, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки стосуються повторної переоцінки доказів, досліджених судом апеляційної інстанції, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про ухвалення апеляційним судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, таке рішення підлягає залишенню без змін на підставі статті 410 ЦПК України, що виключає і зміну розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 418, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик