Справа № 206/4192/18
Провадження № 2/206/1221/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивачів ОСОБА_1

ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Квартира АДРЕСА_1 (далі - квартира) належить позивачам. У липні 2017 року за спільною згодою позивачі зареєстрували відповідача, яка є їхньою онукою та деякий час мешкала разом з ними. У вересні 2017 відповідач виїхала з квартири та змінила місце проживання, забравши усі свої речі. З зазначеного часу, остання проживає разом із своїм співмешканцем за іншою адресою. Реєстрація відповідача у квартирі зобов'язує позивачів нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, що не відповідає їхнім інтересам. Керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР позивачі просили визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунути перешкоди в користування житлом шляхом зняття відповідача з реєстрації (а.с. 1-3).

У судовому засіданні позивачі позов підтримали просили задовольнити. При цьому зазначили, що відповідач з ними не спілкується, вони сплачують за неї комунальні послуги та кредити.

Відповідач заперечувала проти задоволення позовної заяви, пояснила, що вона вийшла заміж, та дійсно, стала проживати за місцем реєстрації її чоловіка, водночас, вона неодноразово пропонувала позивачам, сплачувати частину комунальних послуг, наданих за адресою її реєстрації, однак її дідусь - відповідач ОСОБА_1, казав що він буде сплачувати самостійно вартість за надані комунальні послуги. В квартирі досі знаходяться деякі її особисті речі, крім того, вона інколи там проживає. Також, відповідач додатково пояснила, що між сторонами часто виникали сварки, через які вона вимушена проживати у її чоловіка.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

08.08.2018 відкрито провадження у справі.

10.09.2018 від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення та заперечення сторін, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

02.10.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Позивачі є власниками квартири, що підтверджується договором міни від 16.12.2002, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, та зареєстрованим у ДБТІ (а.с. 6).

Відповідно до довідки № 5285 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, в квартирі крім позивачів, з 31.07.2017 значиться зареєстрованою відповідач, яка є їхньою онукою (а.с. 7).

Факт не проживання відповідача за зареєстрованою адресою з 2017 року підтверджується актом про не проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1, підписаного свідками, а саме: мешканцями квартир № № 5, 9, 10, підписи яких затверджено директором КП «ЖГ Самарського району» ДМР (а.с. 8).

Таким чином, судом було встановлено, що позивачі ініціювали питання про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, що перебуває у їх володінні, у зв'язку із безпідставним понесенням ними витрат на комунальні послуги, які надаються із кількості зареєстрованих осіб, не сплатою останньою вартості наданих комунальних послуг, а також не проживання за вказаною адресою відповідача понад шість місяців.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз'ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав».

В зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що застосуванню до правовідносин, що склались між позивачами та відповідачем, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім'ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім'ї - ЖК УРСР.

Так, згідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником.

Отже, вказана норма ЦК України передбачає наявність одночасно трьох умов для втрати членом сім'ї власника права користування жилим приміщенням, а саме непроживання члена сім'ї власника в жилому приміщенні понад рік, відсутність поважності причин такого непроживання та відсутність домовленості між власником та членом його сім'ї щодо строків відсутності члена сім'ї власника.

Аналізуючи зміст положення ст. 405 ЦК України, а саме: умови втрати членом сім'ї власника права користування жилим приміщенням, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів не проживання відповідача за зареєстрованою адресою понад рік (враховуючи, що відповідач була зареєстрована у квартирі 31.07.2017, а звернення позивачів до суду мало місце 27.07.2018, тобто до спливу одного року з дати реєстрації відповідача за вказаною адресою), відсутності в акті про не проживання конкретної дати з якої відповідач почала не проживати за вказаною адресою (може бути як 01.01.2017 так і 31.12.2017, що у останньому випадку, навіть на дату ухвалення даного рішення буде складати лише 10 місяців замість «понад одного року»), доказів понесення витрат позивачами на комунальні послуги із розрахунку на зареєстровану відповідачку, а також враховуючи встановлені між сторонами відносини (сварки), підтвердження чому є, також, поведінка позивачів у судовому засіданні, що дає достатні підстави суду для сумніву у добровільному волевиявленні відповідача проживати у іншому місці (тобто вимушеного не проживання з підстав здійснення перешкод зі сторони позивачів), враховуючи, що відповідач була зареєстрованою позивачами у квартирі, отже набула права користування жилим приміщенням на законних підставах, зокрема як член сім`ї, підстави для застосування ст. 405 ЦК України судом не вбачаються.

Також судом встановлено, що відповідач не втратила інтерес до даного житла, що підтверджується поясненнями відповідача, при цьому іншого житла у власності вона не має (проживає за адресою свого співмешканця), а тому, виходячи з того, що між сторонами склалися неприязні стосунки, суд дійшов висновку про недоведеність позивачами факту непроживання відповідача у квартирі без поважних причин.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачами не доведено, що відповідач втратила право на користування житлом, а відтак задоволення позову у відповідній частині буде порушувати право відповідача на користування квартирою, що є неприпустимим.

Що ж до вимоги позивачів про усунення перешкоди в користування житлом шляхом зняття відповідача з реєстрації, суд зазначає таке.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

При цьому, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Враховуючи відсутність підстав застосування у даному конкретному випадку ст. 405 ЦК України, а також ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, у задоволенні вимоги позивачів про усунення перешкод в користування житлом шляхом зняття відповідача з реєстрації має бути відмовлено.

Отже, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивачів та відповідача, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 2, 4, 5, 13, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2, паспорт НОМЕР_3) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 12.10.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак