ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 569/16922/15-ц

провадження № 61-6611св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2016 року, постановлене колегією у складі суддів: Хилевича С. В., Собіна І. М., Максимчук З. М.,

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за надані послуги в сумі 7 711 грн 70 коп.

Позовні вимоги мотивував тим, що 22 грудня 2008 року між ним та відповідачем укладено договір про надання правової допомоги у цивільній справі за позовом відповідача до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

Майном, яке підлягало поділу, була однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Умови надання послуг з юридичної допомоги та розмір оплати послуг обумовлені письмовою угодою № 50 від 22 грудня 2008 року, укладеною у відповідності до вимог статті 12 Закону України «Про адвокатуру» у редакції, чинній на час укладення угоди.

В угоді сторони дійшли згоди, що у разі прийняття судом рішення на користь клієнта (ОСОБА_5), остання зобов'язується протягом 12 місяців від дня ухвалення рішення суду заплатити адвокату 10% від всіх сум, які повинні бути виплачені клієнту на підставі рішення суду. У випадку присудження судом клієнту майна, береться до уваги вартість такого майна.

ОСОБА_5 під час підписання угоди сплатила аванс у сумі 2 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 квітня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя задоволено частково, визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, у задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права власності на спірну квартиру відмовлено, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю та у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання договору дарування укладеним відмовлено. Вказане рішення апеляційного суду залишено без змін ухвалою суду касаційної інстанції.

Позивач виконував умови угоди, протягом розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій надавав правову допомогу відповідачу, складав процесуальні документи та консультував її, брав участь у судових засіданнях.

Посилаючись на те, що після завершення розгляду справи в судах відповідач відмовилась розраховуватись з позивачем та сплатити 10% вартості присудженого майна, позивач просив, уточнивши позовні вимоги, стягнути з ОСОБА_5 7 711,7 грн; а також з посиланням на частину другу статті 625 ЦК України - 13 919 грн 61 коп. втрат від інфляції та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 694 грн 05 коп., а всього просив стягнути 22 325 грн 36 коп.

Рішенням Рівненського міського суду від 28 березня 2016 року, ухваленим у складі судді Першко О. О., у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав переконливих і об'єктивних доказів про те, що у відповідача виникло перед ним зобов'язання сплатити 10% вартості квартири, яка була предметом спору у цивільній справі, де ОСОБА_4 як адвокат представляв інтереси ОСОБА_5, тобто позов є недоведеним і підстави для його задоволення відсутні.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов задоволено.

Стягнено із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 7 711 грн 70 коп. боргу за надані послуги, 13 919 грн 61 коп. інфляційних втрат, 694 грн 05 коп. - три проценти річних та 1 023 грн 12 коп. судового збору.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, так як суд першої інстанції не врахував існування презумпції винуватості боржника, а також того, що саме відповідач повинен спростувати вимоги позивача про наявність боргу, інфляційних втрат і суми трьох процентів річних.

У червні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив фактичних обставин справи, не перевірив належність поданих доказів; не визначився, чи відповідає наданий суду позивачем примірник угоди тому примірнику угоди, який між ними укладено; не перевірив, чи вчиняв позивач юридичні дії, визначені договором; не взяв до уваги, що гонорар адвоката не відповідає обсягу, строкам, складності справи, фінансового стану особи, яка уклала договір.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 посилається на те, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставні та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 червня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 10 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Встановлено, що предметом спору у даній справі є неналежне виконання ОСОБА_5 зобов'язань за угодою про надання юридичних послуг в частині оплати додаткової винагороди адвокату у розмірі 10% вартості частки квартири та стягнення відповідних сум у зв'язку з порушенням строків розрахунків.

Відповідно до статті 12 Закону України № 2887-XII «Про адвокатуру», що був чинним на час укладення сторонами угоди, оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені цим договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Апеляційним судом встановлено історонами не заперечується, що 22 грудня 2008 року між ними в простій письмовій формі у відповідності до вимог чинного на той час законодавства укладено угоду № 50, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у цивільній справі за її позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя.

За положеннями угоди умови оплати діяльності адвоката ОСОБА_4 передбачали сплату авансу у сумі 2 000 грн при укладенні угоди, а також 10 відсотків від усіх сум, які повинні бути виплачені ОСОБА_8 на підставі рішення суду у випадку прийняття судом рішення на її користь і які остання зобов'язувалася сплатити протягом 12 місяців від дня ухвалення рішення суду. У разі присудження клієнту майна, для розрахунку береться до уваги його вартість.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 квітня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя задоволено частково, визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя; у задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права власності на спірну квартиру відмовлено; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю та у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 і ОСОБА_5 про визнання договору дарування укладеним відмовлено. Вказане рішення апеляційного суду залишено без змін ухвалою суду касаційної інстанції від 22 грудня 2011 року.

Також сторони не заперечували, що ОСОБА_9 брав участь у засіданні апеляційного суду при перегляді вказаної цивільної справи, за наслідками якого ухвалено судове рішення на користь відповідача.

Визнавши доведеними наведені обставини, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що до стягнення із ОСОБА_5 на користь позивача підлягають 7 711, 70 грн за договором про надання послуг, при цьому апеляційний суд виходив з половини вартості квартири, встановленої висновком експерта, у розмірі 97 117 грн та 2 000 грн, сплачених в якості авансу при укладенні угоди.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, щодо ненадання апеляційним судом належної оцінки умовам угоди та невстановлення відповідності примірника угоди, наданої позивачем, тому примірнику, що має відповідач, відносяться до переоцінки доказів у справі, їх належності та допустимості, тому не мають правового значення при перегляді справи касаційною інстанцією, враховуючи процесуальний обов'язок сторін надавати докази та заперечення до суду першої інстанції.

В силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Судом надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наявними у справі доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують їх.

Таким чином, суд апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається, врахувавши вимоги норм матеріального права і презумпцію дійсності правочину, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставив касаційний суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2016 року - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик