Провадження № 2/761/1006/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Макаренко І.О.,

при секретарі Триндюк А.М.,

за учатю:

представника позивача Сергієнко О.М.,

представника відповідача ОСОБА_2 (пр-к ОСОБА_3.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Ольга Петрівна, ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: визнати недійсним договір дарування квартири, серія та номер: 1838, виданий 27.09.2016 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» було №08-038/371 від 27.07.2007 р. та №08-038/484 від 05.10.2007 року, за умовами яких, банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 573 000,00 швейцарських франків та 211 006,00 швейцарських франків. Відповідач, свої зобов'язання за кредитним договором не виконує та з метою приховання майна за рахунок якого боргові зобов'язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» могли б бути погашеними, здійснили відчуження належного їм нерухомого майна, шляхом укладення договору дарування на особу, що перебуває з мини у родинних відносинах. Позивач зазначає, що враховуючи наявність родинних зв'язків між відповідачами та наявність непогашеної заборгованості перед позивачем, відсутність фактів володіння та користування квартирою, укладений між відповідачами договір дарування має ознаки фіктивного договору.

Відповідач ОСОБА_4 у своєму відзиві на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що позивач не є стороною договору дарування та його права жодним чином не порушені, а тому не має права визнавати договір дарування недійсним. Договір дарування було укладено в установленому законом порядку і відповідає дійсній волі сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, як містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитні договори:

-Договір кредиту №08-038/371 від 27.07.2007 р. на суму 573 000,00 швейцарських франків;

-Договір кредиту №08-038/484 від 05.10.2007 року на суму 211 006,00 швейцарських франків.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаними договорами кредиту, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_3 були укладені договори іпотеки:

-Договір іпотеки №02-038/690 від 27.07.2007 р.;

-Договір іпотеки №02-038/899 від 05.10.2007 р.

За умовами вказаних договорів іпотеки, в забезпеченням виконання умов договорів кредиту була передана п'ятикімнатна квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 припинила виконувати свої зобов'язання за вказаними договорами кредиту.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2012 р. в задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання Договорів кредиту недійсним було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва №22-ц/2690/17448/2012 від 26.12.2012 р. вказане рішення залишено без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва справа №761/3006/16-ц від 20.05.2016 р. позов ОСОБА_4 задоволено частково, зобов'язано приватного нотаріуса КМНО Кравченко О.П. виключити з Державного реєстру іпотек відповідний запис про обтяження іпотекою нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1.

В період часу, коли рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2016 р. не вступило в законну силу, 27.09.2016 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, було укладено договір дарування квартири під номером АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Ольгою Петрівною, за реєстровим №1838.

Таким чином, оскільки позивач не був стороною у справі та скориставшись його необізнаністю про рішення Шевченківського районного суду м. Києва справа №761/3006/16-ц від 20.05.2016 р., відповідачами було укладено оспорюваний договір дарування.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.12.2017 р. апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2016 р. та постановлено нове, яким у позові відмовлено в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду України від 06.03.2018 р. залишено в силі рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.12.2017 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 та постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 61-7898св18.

Враховуючи вищевикладене, укладаючи оспорюваний договір даврування, ОСОБА_4 була обізнана про наяву в неї заборгованість перед позивачем за кредитними договорами та те, що майно, яке було подаровано перебувало в іпотеці, в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаними договорами кредиту. Таким чином, договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов'язань за договорами кредиту та іпотеки.

Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 137, 141, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Ольга Петрівна, ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним - задовольнити в повному обсязі.

Визнати договір дарування квартири під номером АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 27.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Ольгою Петрівною, за реєстровим №1838, недійсним.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» в рівних частках судовий збір в сумі 3 200,00 грн.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: