Справа № 740/4765/18
Провадження № 2-з/740/11/18
УХВАЛА

11 жовтня 2018 року м.Ніжин

Суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Пантелієнко В.Г. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИЛА:

До суду надійшла заява адвоката ОСОБА_2, який діє в інтересах заявника ОСОБА_1, про забезпечення позову до пред'явлення позову.

Представник заявника зазначає про намір останнього звернутися до суду із позовом про визнання права власності на автомобіль НОМЕР_1 і про зняття арешту з вказаного транспортного засобу.

Особи, які можуть отримати статус учасника даної справи: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Сіті».

З метою забезпечення позову просить постановити ухвалу, якою:

заборонити Дарницькому районному відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчиняти дії щодо реалізації арештованого транспортного засобу легкового автомобіля «ЗАЗ Sens», 2017 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2;

зупинити продаж транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_3 Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в межах реалізації майна, на яке звернено стягнення.

В обґрунтування заяви зазначає, що 15.06.2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 2440. 28.07.2017 року ОСОБА_1 виконавши всі умови правочину отримав автомобіль - «ЗАЗ Sens», 2017 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2, що було зафіксовано актом прийому-передачі предмета лізингу. Після отримання предмета лізингу ТОВ «Єврокар Україна» повідомило заявника, що договором купівлі-продажу предмета лізингу та майнових прав від 01.06.2017 року, предметом якого є договір фінансового лізингу № 2440 від 15.06.2017 року та всі права і обовязки по ньому, а також предмет лізингу перейшли від ТОВ «Єврокар Україна» до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Сіті». В період з 15.06.2017 року по 11.12.2017 року ОСОБА_1 належним чином виконував взяті на себе зобовязання по договору та здійснив сплату усіх передбачених договором лізингових платежів. При зверненні до Регіонального сервісного центру МВС з відповідною заявою на оформлення права власності на предмет лізингу ОСОБА_1 було відмовлено на підставі того, що на автомобіль накладено арешт постановою державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04.12.2017 року у виконавчому провадженні ВП № 55307413. 07.09.2018 року на 50-му кілометрі автодороги Кіпті-Глухів-Бачівськ автомобіль під керуванням ОСОБА_1 був зупинений та затриманий працівниками поліції після чого доставлений для зберігання на спеціальний майданчик. За час поки справа буде вирішуватися судом спірний автомобіль може бути реалізований Дарницьким РВДВС м. Києва, що значно утруднить або взагалі унеможливить ефективний захист законних прав та інтересів ОСОБА_1 та виконання судового рішення у разі його задоволення.

Враховуючи вищевикладене, просив заяву задовольнити.

Розгляд заяви здійснено судом у строки, визначені ч. 1 ст. 153 ЦПК України, в порядку письмового провадження за наявними у суду матеріалами без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання, що відповідає правилам ч. 13 ст. 7 та ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

За наслідками розгляду відповідних матеріалів суд приходить до наступних висновків.

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам, які містяться у Главі 10 Розділу І ЦПК України, підстави для її повернення заявнику відсутні.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов'язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов'язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи викладене, дослідивши матеріали додані заявником до заяви про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що він позбавлений можливості пересвідчитися у законності (незаконності) обмеження субєктивних прав заявника оскільки відсутній документ яким накладено арешт на майно, право на яке заявником оспорюватиметься в майбутньому. Відсутність постанови про накладення арешту позбавляє суд можливості прийняти рішення про заборону вчиняти дії щодо реалізації арештованого майна, з причин незясування підстав застосування арешту.

Щодо зупинення продажу транспортного засобу заявником не надано доказів, які б свідчили про планування здійснення такого продажу (враховуючи той факт, що майно перебуває під арештом з грудня 2017 року, а незаконність перебування під арештом стороною не доведена).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз'яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд,

УХВАЛИЛА:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги.

Суддя В.Г. Пантелієнко