Справа № 149/3203/17
Провадження № 22-ц/772/1508/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вергелес В. О.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 рокуСправа № 149/3203/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

за участю секретаря : Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 149/3203/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Хмільницької міської ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Вергелеса В.О. о 18.05 год. в залі №3 Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області, дата складення повного тексту рішення невідома,

В с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась у Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року народився син ОСОБА_5 Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 20 листопада 2011 року по 25 листопада 2016 року, що підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 14.11.2016 року. Під час зареєстрованого шлюбу разом сторони фактично спільно не проживали та спільного господарства не вели. Сина ОСОБА_6 позивачка народила в місті Хмельницькому, де проживала разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7, а відповідач ОСОБА_4 проживав у місті Хмільнику Вінницької області. Відповідач працював робітником шино-монтажу, але при цьому офіційно на роботі оформлений не був. Матеріальної допомоги, на утримання малолітнього сина та на її утримання на період догляду за дитиною, відповідач ОСОБА_4 належним чином не надавав. Вихованням сина ОСОБА_6 займалася позивачка та її матір. Періодично позивачка із дитиною приїжджали у гості до відповідача та його батьків. Гостювали від двох до шести днів. У них були нормальні відносини, хоча разом сторони не проживали та не вели спільного господарства. З 2013 року син ОСОБА_6 перебував на черзі для влаштування до Хмельницького дошкільного навчального закладу № 20 "Білочка".

Оскільки в дитячому садочку в місті Хмельницькому не було місць, в лютому 2016 року відповідач ОСОБА_4 та його батьки запропонували оформити сина до дитячого садочка у місті Хмільнику Вінницької області. На їх пропозицію вона погодилася, так як це відповідало інтересам дитини. 22 лютого 2016 року позивачка привезла дитину до відповідача і син ОСОБА_6 почав проживати разом із батьком та відвідувати дошкільний навчальний заклад № 1 "Пролісок" у місті Хмільнику. Між ними була домовленість, що син буде в місті Хмільнику ходити до дитячого садочка поки в місті Хмельницькому дійде черга у дитячому садочку. Позивачка не менше 4-5 разів на тиждень телефонувала до свекрухи та цікавилась дитиною. Згодом, коли відносини погіршились, позивачка телефонувала спільним знайомим, щоб дізнатись про сина. Однак з 29 червня 2016 року відповідач почав перешкоджати їй бачитись із сином та спілкуватись із ним. У зв'язку з цим, між сторонами виник конфлікт та спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 7 листопада 2016 року було визначено місце проживання дитини з матір'ю та вирішено відібрати дитину у відповідача ОСОБА_4 і повернути позивачці.

З листопада 2016 року син проживає з позивачкою в місті Хмельницькому.

Внаслідок неповернення дитини, перешкоджання у побаченні та спілкуванні із дитиною, заподіяння відповідачем ОСОБА_4 позивачці у присутності дитини тілесних ушкоджень, дитині було спричинено психологічну травму, від чого син захворів на цукровий діабет першого типу важкої форми і став інвалідом дитинства.

Саме з листопада 2016 року і по час звернення позивачки з позовом до суду, відповідач ОСОБА_4, без поважних на те причин, до дитини не навідувався, не спілкувався із сином ні по телефону, ні очно; його вихованням та оздоровленням не займався. Матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав; не цікавився станом здоров'я сина, який по його вині важко захворів та щомісячно потребує лікування. З огляду на вказане, позивачка вважає, що є визначені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, а також для стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 2500 гривень, про що і просила суду у своєму позові.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Вирішено: у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, відмовити; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1800 гривень щомісячно, починаючи з 07.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття; у задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Вирішене питання судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку, як незаконне та необгрунтоване; у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга грунтується лише на переоцінці доказів, наявних у матеріалах справи, які судом покладені в основу оскаржуваного рішення.

На апеляційну скаргу від ОСОБА_4 надійшов відзив, у якому він просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вивчивши відзив на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, в ході розгляду справи встановлено наступне.

Позивачка ОСОБА_3 та її представник - адвокат ОСОБА_8 підтримували позов та апеляційну скаргу з викладених у них підстав.

Відповідач та його представник - адвокат ОСОБА_4 в ході розгляду справи заперечували проти позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, який при цьому пояснював, що про хворобу дитини його ніхто не повідомляв. Ще відповідач пояснював, що відібрання за рішенням суду у нього дитини заподіяло синові певної психологічної травми і щоб більше не травмувати дитини, він вирішив певний час не відвідувати ОСОБА_6, тому так вийшло. Дізнавшись про стан здоров'я дитини, відповідач добровільно надавав щомісячну допомогу по 1000 грн., а з часу ухвалення рішення суду - по 1800 грн.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 20 листопада 2011 року по 25 листопада 2016 року, що підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 14.11.2016 року (а/с9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року у сторін народився син ОСОБА_5 (а/с 10).

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07.11.2016 року, яке набрало чинності 30.11.2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 та стягнення аліментів - відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 - разом з матір'ю, ОСОБА_3. Вказаним рішенням вирішено відібрати у ОСОБА_4 малолітнього сина ОСОБА_5 та повернути його матері - ОСОБА_3 (а/с 11-13).

На даний час ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_5 проживає за адресою - АДРЕСА_1 (а/с 15-17).

Відповідно до довідки від 20.11.2017 року № 36 Хмельницького дошкільного навчального закладу № 20 "Білочка" Департаменту освіти та науки Хмельницької міської ради, дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 01.09.2016 року по час ухвалення рішення суду першої інстанції, відвідує Хмельницький дошкільний навчальний заклад № 20 "Білочка". Батько ОСОБА_4 протягом усього періоду відвідування дитиною ДНЗ № 20 не брав участі у вихованні сина (у дитячий садок не з"являвся, з вихователями не спілкувався та не цікавився виховним процесом сина, не відвідував батьківські збори ( а/с18 ).

Судом також встановлено, що малолітня дитина сторін у справі - ОСОБА_5, хворий на цукровий діабет тип 1, важка форма, дитина інвалід-дитинства, стоїть на "Д" обліку в лікаря-ендокринолога в Хмельницькій МДП, що підтверджується висновком ЛКК 358 від 29.11.2017 року Хмельницької міської дитячої лікарні, випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 6 Хмельницької обласної дитячої лікарні, консультативним висновком ЛКК від 20.01.2017 року Хмельницької обласної дитячої лікарні, медичним висновком № 31 про дитину інваліда віком до 18 років від 03.02.2017 року, довідкою від 16.01.2017 року Хмельницької обласної клінічної дитячої лікарні, випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 3267 від 27.11.2017 року Вінницького обласного клінічного високоспеціалізованого ендокринологічного центру ( а/с 20-25 ).

Також встановлено обставини, які стосуються проживання малолітнього ОСОБА_5 в 2016 році у місті Хмільнику разом з батьком ОСОБА_4 до його відібрання за рішенням суду, та відносини, які на той час склалися між батьком і дитиною.

Як вбачається з характеристики КЗ ДНЗ № 1 "Пролісок" відносно малолітньої дитини - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, дитина з 06.03.2016 року систематично відвідувала середню групу № 2; фізичний та психологічний стан, розвиток дитини відповідає її віку. Хлопчик врівноважений, добрий, чемний, турботливий, щирий, вміє знаходити спільну мову з однолітками. Приймає участь у заняттях. Любить слухати вірші, казки, оповідання. Завжди охайно одягнений, чистий, підстрижений. Дуже любить батька - ОСОБА_4 Також вбачається, що батько піклується про ОСОБА_6, постійно бере участь у батьківських зборах, ремонті групової кімнати. Робить все для того, аби дитина зростала щасливою та всебічно розвиненою особистістю ( а/с 85).

Відповідно до довідки КЗ ДНЗ № 1 "Пролісок" від 28.07.2016 року, дитина ОСОБА_5 відвідує середню групу № 2 "Вишенька" ДНЗ № 1 в м. Хмільнику, батько дитини ОСОБА_4 виховує дитину один, мати за час відвідування дитиною садочка участі у вихованні не приймала. Батько виконує батьківські обов"язки одноосібно ( а/с 86).

ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується характеристикою від 16.01.2018 року за № 07-21/73, відповідно до якої він зарекомендував себе, як добропорядний громадянин, ввічливий, доброзичливий. За характером спокійний, врівноважений. За період проживання за вищезазначеною адресою скарг від сусідів не надходило. До кримінальної відповідальності не притягувався. ОСОБА_4 є здоровою людиною (а/с 82-84).

Відповідно до довідки Хмільницького міськрайонного відділу ДВС № 15.31-25/516 від 11.01.2018 року щодо ОСОБА_4 не погашених платежів по адміністративних, цивільних, кримінальних справах не значиться. Станом на 11.01.2018 року відкритих виконавчих проваджень у Хмільницькому міськрайонному відділі ДВС не має (а.с.78).

Згідно квитанцій за січень, лютий 2018 року, ОСОБА_4 на утримання сина перераховано ОСОБА_3 2040 гривень (а/с79,80).

Рішенням виконкому Хмільницької міської ради Вінницької області, як органом опіки та піклування, 15.05.2018 року надано висновок № 194 про те, що позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, не буде відповідати інтересам дитини (а/с 121-124).

Далі суд першої інстанції зазначив, що характеристика на дитину - ОСОБА_5, від 17.05.2018 року практичного психолога та завідуючої дошкільним навчальним закладом, надана позивачем ОСОБА_3 на спростування висновку органу опіки та піклування від 15.05.2018 року № 194, не спростовує його, а навпаки, лише підкреслює те, що в інтересах дитини, з врахуванням її стану здоров"я, емоційного стану, та конфлікту між батьками з приводу дитини, батьки дитини спільними зусиллями повинні убезпечити дитину від впливу тих стосунків, які між ними склалися.

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів повністю погоджується з зазначеним висновком, виходячи з встановлених обставин.

При цьому суд правильно керувався нормами ч.1 ст. 141, ст.150, ч. 1 ст. 151, ст. 152, ч. 1 ст. 164, 165 СК України; пунктами 15,16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» і дійшов правильного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4

Зазначений висновок відповідає вимогам Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року,

Так, у частині 1 статті 3 Конвенції говориться про те, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини.

Часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі у розмірі 1800 грн. щомісячно, теж відповідає зазначеним обставинам та нормам ст. ст. 180-184СК України; ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства»; п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», з огляду на наступне.

Так, ті обставини, що відповідач офіційно не працевлаштований, визнано обома сторонами і відповідно до ст. 82 ч.1 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню.

Виходячи з цього та норми ч.3 ст. 181 СК України, позивачка просила суд стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі.

За нормою ч.3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років, яким, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, був малолітній ОСОБА_5, складав 1492 грн. на місяць.

Як видно з оскаржуваного судового рішення, аліменти на дитину присуджені у розмірі 1800 грн. щомісячно, що є більше ніж визначений державою прожитковий мінімум для дитини відповідного віку ( а/с 134).

На час перегляду справи апеляційним судом, дитина сторін - ОСОБА_5 досяг віку шести років (а/с 10). Згідно того ж Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», а саме, його ст. 7, з 1 липня 2018 року для дітей віком від 6 до 18 років визначений прожитковий мінімум 1944 грн. на місяць.

Судом присуджені аліменти у розмірі 1800 грн. на місяць, що є значно більше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та відповідає нормі ч.2 ст. 182 СК України.

Таким чином, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які судом були досліджені безпосередньо, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України та оцінені відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20.08.2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук