АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3342/17 Номер провадження 22-ц/786/1572/18Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

Розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 7 травня 2018 року в складі судді Турченко Т.В. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на гараж,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просила визнати за нею право власності на гараж, загальною площею 21 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 07.04.2003 року уклала в письмовій формі з відповідачем договір купівлі-продажу гаражу за вказаною адресою, без нотаріального посвідчення, що відповідало вимогам чинного на той час законодавства.

У відповідності до ст. 128 ЦК УРСР з моменту передачі вказаного нерухомого майна набула право власності на нього, проте в передбаченому законом порядку останнє не зареєструвала.

На даний час, з метою здійснення реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна вона звернулася до приватного нотаріуса як державного реєстратора прав та їх обтяжень, проте останнім було відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний гараж у попереднього власника.

В зв'язку зі смертю позивача ОСОБА_4, ухвалою Київського районного суду від 12.07.2017 року провадження у справі зупинено до вступу по справі правонаступника, а ухвалою від 19.03.2018 року відновлено провадження, вирішено питання про залучення процесуальним правонаступником позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 7 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на гараж відмовлено за безпідставністю.

Відмова в задоволенні позову вмотивована відсутністю правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_4 права власності на спірний гараж, оскільки відсутні будь-які докази належності останнього відповідачу як продавцю, а також докази узаконеного користування ним земельною ділянкою, яка повинна була в передбаченому законом порядку виділятись для обслуговування гаража.

При цьому суд першої інстанції керувався норами ЦК України в редакції 2004 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Зокрема вказує, що відповідачу ОСОБА_5 рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Полтави від 29.09.1982 року було дозволено оформлення спірного гаражу. Набувши право власності на гараж, відповідач не здійснив його реєстрацію, проте набув право власності на нього, яким розпорядився, відчуживши останній його матері на підставі письмової угоди.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 07.04.2003 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_3 в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, відповідно до якого придбала у останнього гараж за адресою АДРЕСА_1 за 10000 грн.

В технічному паспорті, виготовленому на замовлення ОСОБА_4 ПП «Центрополіс», станом на 09.11.2015 року, визначена експлікація приміщення гаражу та вказано на необхідність уточнення адреси останнього.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, поставив під сумнів настання будь-яких правових наслідків укладеним між сторонами договором купівлі-продажу внаслідок відсутності у відповідача правовстановлюючих документів на гараж, а відтак дійшов висновку, що у останнього були відсутні правові підстави розпоряджатись не належним йому нерухомим майном.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, натомість враховуючи застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин, які виникли в 2003 році, норм ЦК України в редакції 2004 року, колегія суддів вважає за необхідне частково змінити рішення суду в зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

За змістом статей 224, 225 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором купівлі- продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

За змістом наведених норм, правом на розпорядження майном, в тому числі і правом на його відчуження, наділений лише власник.

Між тим, в ході судового розгляду ні позивачем, ні його процесуальним правонаступником, не були надані докази про правомочність дій відповідача як власника майна при укладанні договору купівлі-продажу.

Як не були надані будь-які докази наявності у відповідача правоустановчих документів на вказаний гараж і в ході апеляційного розгляду.

Приєднане до апеляційної скарги рішення Київської районної ради народних депутатів м. Полтави від 29.09.1982 року №615, яким дозволено інваліду ВВВ ОСОБА_6 переоформити гараж по АДРЕСА_1 на ОСОБА_3, само по собі не заміняє правоустановчого документа на нерухоме майно, а лише доводить наявність дозволу на його переоформлення на ім'я іншого користувача.

Проте, самим ОСОБА_5 до даного часу вказаний гараж так і не був оформлений у визначеному законом порядку, позаяк залишилось не вирішеним питання узаконення користування земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування.

Крім того, не заслуговує на увагу сама вимога про визнання права власності на гараж за вказаною в позовній заяві адресою - АДРЕСА_1, оскільки та чи інша адреса присвоюється майну лише як об'єкту нерухомості. В даному випадку, вказаний гараж в розумінні закону не може вважатись окремим об'єктом нерухомого майна, оскільки на нього відсутні будь-які правоустановчі документи, що унеможливлює його реєстрацію у відповідному державному реєстрі, а відтак і присвоєння адреси як одного з елементів ідентифікації нерухомого майна.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про відсутність визначених процесуальним законом підстав для скасування судового рішення з наведених в апеляційній скарзі доводів, проте вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині застосування до спірних правовідносин положень ЦК України, 2004 року, які не поширюються на спірні правовідносини, які виникли між сторонами в 2003 році, тому підлягають регулюванню положеннями ЦК УРСР.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 7 травня 2018 року змінити в частині застосування норм матеріального права, на підставі яких вирішено спір, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на положення ЦК України, 2004 року, вказавши правовою підставою вирішення спору положення ЦК УРСР.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 вересня 2018 року.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Обідіна О.І.