АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2604/18 Справа № 205/1188/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року м. Дніпро 04 вересня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між відповідачами 08 травня 2014 року та визнати за нею право власності на квартиру /а.с.5-8/.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, визнано недійсним договір дарування квартири № 59 в буд. ЗД на ж/м ОСОБА_1 у м. Дніпро, укладений 19 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року вказані рішення суду скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, в задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

Під час розгляду зазначеної справи 08 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Враховуючи наведені обставинги позивач просить визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним на підставі ст.230 ЦПК України.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.140-144/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини на які позивач посилалася у своїй позовній заяві та не в повній мірі дослідженні надані нею докази /а.с.150-152/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (на даний час «Фефелова») А.Ю. укладено договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_3 подарував належну йому квартиру № 59 в буд. ЗД на ж/м ОСОБА_1 у м. Дніпро ОСОБА_6 Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 3936 /а.с.18/.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності ОСОБА_6 (на даний час «Фефелова») А.Ю. на спірну квартиру зареєстровано 19 жовтня 2009 року в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради /а.с.19/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, позов ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власності задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири № 59 в буд. ЗД на ж/м ОСОБА_1 у м. Дніпро, укладений 19 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції /а.с.23-25/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власності відмовлено.

Ухвалою від 27 жовтня 2014 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на квартиру № 59 в буд. ЗД на ж/м ОСОБА_1 у м. Дніпро.

08 травня 2014 року між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 877, згідно якого ОСОБА_3 продав квартиру № 59 в буд. №ЗД на ж/м ОСОБА_1 у м. Дніпро ОСОБА_4, вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 /а.с.20-22/.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_2 просила суд визнати спірний договір купівлі-проду недісним на підставі ст. 230 ЦК України, як такий, що укладений під впливом обману.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що не можна визнати договір купівлі продажу квартири недійсним з тих підстав, на які посилається позивач.

З таким висновком погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з розясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного провочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природу правочину, прав та обовязків сторін. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись саме стороною оскаржуваного правочину, яка діяла під впливом обману. Отже стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Будь-яких умов наведених у зазначених нормах закону для визначення правочину таким, що здійсненим під впливом обману позивачем наведено не було.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України.

Суду не надано будь-яких доказів в розумінні ст..76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_8