Справа № 489/5279/16-ц
Номер провадження 2/489/61/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року м. Миколаїв,

вул. Космонавтів,81/16 (81/17),

зал судових засідань №11

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання Мазницька Н.Ю.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4, яким просив суд визнати Договір купівлі-продажу ? частки квартири АДРЕСА_1, укладений між сторонами удаваним; визнати, що між сторонами насправді було укладено Договір про розподіл спільно нажитого майна подружжя; визнати за ОСОБА_4 право власності на:

1) цілу квартиру АДРЕСА_2, з усіма меблями, побутовою технікою, сантехнікою та усім, що в ній знаходиться;

2) автомобіль "Мерседес Спрінтер - 316" , 2004 року випуску, д/н ВЕ 1685.

Всього на загальну сумку 4 007 598 грн.

За ОСОБА_5 визнати право власності на:

1) автомобіль "VOLKSVAGEN TOUAREG, 2013 року випуску, д/н НОМЕР_1;

2) вантажний фургон " VOLKSVAGEN LT 35", 2006 року випуску, д/н НОМЕР_2;

3) вантажний фургон " VOLKSVAGEN LT 46", 2006 року випуску, д/н НОМЕР_3;

4) вантажний фургон малотоннажний ГАЗ 3302, 2003 року випуску, д/н НОМЕР_4;

5) грошові кошти на депозитних рахунках в загальному розмірі 34000 доларів США.

Всього на загальну суму 2 453 781 грн.00 коп.

Посилався на те, що

- він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 07.08.1999 р. до липня 2015 р. ;

- під час шлюбу сторони придбали численне рухоме майно, мають депозитні рахунку на загальну вартість 5 465 779 грн.00 коп., що складає спільну сумісну власність;

- також сторонам належить декілька транспортних засобів на праві спільної сумісної власності та на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1;

- після розірвання шлюбу сторони усно домовились про поділ спільного майна подружжя, шляхом укладення договору купівлі-продажу частки вказаної квартири, згідно якого позивач відчужив свою частку відповідачці крім того залишив у її власності один з автомобілів та усе рухоме майно;

- натомість у позивача повинно було, згідно усної домовленості, залишитись усе інше майно, а саме інші автомобілі та кошти з депозитних рахунків.

Проте відповідачка порушила умови усної домовленості та звернулась до суду з позовом про поділ майна , зазначивши усе, крім квартири.

Вважаючи дії відповідача такими, що порушують його права, наполягав на тому що вказаний договір купівлі-продажу є удаваним, оскільки сторони не досягали усіх істотних умов договору, позивач грошових коштів від відповідачки взагалі не отримував, фактично договір носив характер угоди між подружжям щодо розподілу спільного майна.

У відзиві відповідач позов не визнав, через його безпідставність та необгрунтованість, вказувала на те, що

- оспорюваний договір відповідає його суті, при його укладені додержані усі вимоги, виконаний сторонами повністю та не носить ознак удаваності;

- відсутні докази з боку позивача на підтвердження вимог;

- її права на звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя, оскільки добровільної домовленості між сторонами про поділ майна досягнуто не було;

- також посилалась на те, що право власності на свою частку у квартирі позивач передав добровільно, з урахуванням прав двох спільних дітей подружжя, які проживають із відповідачем у спірній квартирі .

Відповідно до додаткових письмових обгрунтувань позову, позивач зазначав, що

- документи на посвідчення договору купівлі-продажу готувала відповідач із представником, він не був ініціатором;

- його повідомили, що оформлення договору купівлі-продажу необхідне з метою уникнення зайвих витрат, оскільки угода про поділ майна буде коштувати значно більше;

- кошти за передачу права власності відповідачу за договором він не отримував;

- у позові до суду про розірвання шлюбу відповідач зазначає, що спору стосовно поділу майна між сторонами не існує, що підтверджує добровільність поділу;

- вартість квартири при посвідчені угоди було занижено навмисно.

Зазначені доводи вважає доказами на підтвердження удаваності угоди.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував.

Третя особа ПН ММНО ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши надані докази, встановивши фактичні обставини, суд при вирішені справи виходить з такого.

Згідно Свідоцтва про зміну імені від 03.07.2018 р. ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_4

З 07.08.1999 р. по липень 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.08.2009 р. ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1.

Згідно Рішення суду від 27.07.2015 р. шлюб між сторонами розірвано.

16.10.2015 р. між сторонами був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого позивач відчужив відповідачці свою частку квартиру, яка належала йому на праві спільної часткової власності.

Вказаний Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Згідно п. 1 Договору позивач (продавець) передає, а відповідач (покупець) приймає у власність ? частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3.

У відповідності до п. 2 Договору сторонами визначено, що відчужувана частка у праві спільної часткової власності на квартиру належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно,виданого ВК ММР 03.08.2009 р.

Відповідно до п. 14 Договору продавець та покупець, однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і не є правочином зловмисним.

Позивач наполягає, що замість укладеного договору купівлі-продажу насправді між сторонами було укладено угоду про поділ майна подружжя, згідно якої позивач в порядку поділу майна подружжя передав відповідачу половину спільної квартири.

Доводи позивача були спростовані поясненнями свідка ОСОБА_8, яка підтвердила, що готувала документи для укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу та мова про поділ майна не йшла, про що особисто був обізнаний позивач, який засвідчив своїм підписом усі умови договору.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обрати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, що вчиняється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п.25 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Системний аналіз вказаних положень цивільного законодавства дає можливість дійти висновку про те, що укладений між позивачем та відповідачем чинний договір купівлі-продажу частки квартири є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

При цьому, суд приймає до уваги, що частку квартири набуто в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

За змістом положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, укладеність договору характеризується досягненням сторонами згоди по всім істотним умовам договору, зокрема:

1) предмету, ціні та строкам дії договору;

2) умовам, що визначені діючим законодавством як істотні;

3) умовам, що є необхідними для договорів даного виду;

4) умовам, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд самостійно не може визначити істотні умови договору про поділ майна, оскільки цей договір двосторонній та його умови мають бути визначені сторонами із зазначенням певних складових.

Згідно положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене та оцінивши усі надані докази в сукупності, судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу між сторонами був укладений з дотриманням усіх істотних умов саме цього договору.

Доказів протилежного позивачем суду не надано та його доводи не можуть бути прийнято судом до уваги, оскільки вони не грунтуються на вимогах ЦК України, на які посилається позивач як на підставу позову, отже позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Ленінський районний суд м. Миколаєва або безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено 06.09.2018 р.

Суддя Н.С. Тихонова