Головуючий суду 1 інстанції - Скрипник С.М.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 426/485/18
Провадження № 22ц/782/581/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання: Перишкіна Т.Г.

представника позивача: ОСОБА_2

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3, в інтересах якого діє представник - ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник - ОСОБА_2 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 03 травня 2018 року (постановленого у складі судді Скрипник С.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на транспортний засіб

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на транспортний засіб - автомобіль MAZDA 626, 1987 року випуску, кузов НОМЕР_3, двигун НОМЕР_4, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

Позов мотивований тим, що з 29.12.2011 року у його володінні перебуває транспортний засіб автомобіль MAZDA 626, який був переданий йому в оперативне управління з правом продажу за ціну та на умовах за своїм розсудом його власником ОСОБА_4 Відповідач передав йому автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5, ключі та надав довіреність на розпорядження транспортним засобом, що була посвідчена приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Борисовою В.А. за реєстровим № 1333. Довіреність була видана на підставі усного договору доручення, укладеного між ним та власником транспортного засобу. Він користувався вказаним автомобілем з 29 грудня 2011 року до 04 січня 2013 року. В цей день за адресою його місця проживання в Артемівському районі м. Луганська в будинку, що належить йому на праві власності і розташований за адресою: АДРЕСА_1, колишній чоловік його доньки ОСОБА_7 відкрито із застосуванням до нього насильства викрав його куртку, в карманах якої знаходились його особисті документи, серед яких був його паспорт громадянина України, водійське посвідчення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Він негайно заявив про скоєне відносно нього правопорушення і 05.01.2013 року в ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження за №0000051. Внаслідок втрати свідоцтва про реєстрацію спірного автомобіля і на підставі документів щодо вчиненого відносно нього кримінального правопорушення, він отримав нове свідоцтво на автомобіль MAZDA 626, 1987 року випуску, кузов НОМЕР_3, двигун НОМЕР_4.

Транспортний засіб було перереєстровано в ВРЕВ м. Луганська 28.03.2013 року і йому було видано свідоцтво № НОМЕР_6 про реєстрацію автомобілю MAZDA 626, 1987 року випуску, кузов НОМЕР_3, двигун НОМЕР_4 за ОСОБА_4 під реєстраційним номером НОМЕР_1. Наразі ОСОБА_4 є особою похилого віку, виїздити з території, тимчасово непідконтрольній Україні за віком і станом здоров'я не має можливості. Тому повторне видання ним належним чином посвідченої довіреності на володіння і оперативне управління спірним транспортним засобом під іншим реєстраційним номерним знаком є неможливим. Розпорядитись транспортним засобом у відповідності з волею довірителя на підставі довіреності, виданої відповідачем 29 грудня 2011 року також є неможливим, оскільки автомобіль перереєстровано уповноваженим органом за іншим реєстраційним номерним знаком на підставі іншого свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Після крадіжки свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 04 січня 2013 року та отримання 28 березня 2013 року іншого свідоцтва № НОМЕР_6 про реєстрацію автомобіля на новий реєстраційний номерний знак він звернувся до ОСОБА_4 з проханням про оформлення довіреності на автомобіль. Останній йому відмовив, мотивувавши відсутністю будь-якого інтересу до проданого автомобіля. Перереєстрація була здійснена ним за власний кошті на власний розсуд. Вважає, що з часу отримання ним нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу він вважає договір доручення таким, що припинив свою дію. Одночасно дії відповідача свідчать про його відмову від права власності на автомобіль.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 03.05.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив відповідачу в прийнятті визнання позову, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, невірне встановлення судом фактичних обставин, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в рішенні відсутнє обгрунтування неприйняття судом визнання позову відповідачем. Довіреність, за якою позивачу був переданий автомобіль, дозволяє йому користуватися ним. У зв'язку з крадіжкою особистих документів у позивача, в тому числі й свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль був переєстрований та позивачем було отримано нове свідоцтво № НОМЕР_6, реєстраційний номер НОМЕР_1. У зв'язку з перереєстрацією спірного автомобіля та отримання нового свідоцтва про його реєстрацію довіреність припинила свою дію. Іншу довіреність з врахуванням іншого реєстраційного номеру та свідоцтва про його реєстрацію, відповідач відмовився надати, що свідчить про відмову ОСОБА_4 від договору доручення. Одночасно такі дії свідчать і про відмову відповідача від права власності на автомобіль, про що також свідчить його заява про визнання позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про слухання справи за його відсутністю, про час та місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином - відповідно до положень ч.1 ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції».

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_4 визнала.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з"явився, про час та місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином - відповідно до положень ч.1 ст.1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції».

Представник відповідача ОСОБА_5 надав суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, відповідача, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження підтвердження переходу права власності на спірний автомобіль від відповідача до нього.

Вказаний висновок апеляційний суду вважає вірним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановлено, що автомобіль MAZDA 626, 1987 року випуску, кузов НОМЕР_3, двигун НОМЕР_4, д.н.з. НОМЕР_1, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6, яке видано 28.03.2013 року, належить ОСОБА_4 ( а.с. 6 ).

Згідно довіреності, посвідченої 29.12.2011 року приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Борисовою В.А., ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 керувати та розпоряджатись належним йому автомобілем.

Згідно зі ст. ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя.

Відповідно до ст. ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль.

Посилання позивача в позовній заяві та апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 відмовився від права власності на вказаний автомобіль, а тому право власності перейшло до нього на законних підставах судовою колегією не приймаються.

Статтею 336 ЦК України встановлено, що особа, яка заволоділа річчю, від якої власник відмовився, набуває право власності на цю річ з моменту заволодіння нею.

Відповідно до ст. 347 ЦК України у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» від 20 червня 1993 року №3353 передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі-Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року, передбачено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні

засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі -

правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Сторонами не оспорюється, що спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ та залишається зареєстрованим за ОСОБА_4

Враховуючи все вищенаведене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності на автомобіль, оскільки як зазначалося вище, припинення права власності на нерухоме майно законодавець повязує із вчиненням відповідних дій, передбачених ч.3 ст. 347 ЦК України, які позивачем здійснені не були.

Посилання скаржників на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв визнання відповідачем позову, до уваги не приймаються, оскільки визнання позову суперечить закону.

Ураховуючи наведене, рішення Сватівського районного суду Луганської області від 03 травня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, в інтересах якого діє представник - ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складений - 17 серпня 2018 року.

Головуючий Н.В. Стахова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко