ПОСТАНОВА

Іменем України

15 серпня 2018 року м. Кропивницький

справа № 383/639/17

провадження № 22-ц/781/1271/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Голованя А.М.,

Суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»;

відповідач - ОСОБА_1;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Закрите акціонерне товариство «Єврофінанс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року у складі судді Адаменко І.М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 26 січня 2007 року між ЗАТ «Єврофінанс» та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», було укладено договір про надання мультивалютної кредитної лінії №122/МКЛ-V/2006.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між цими самими сторонами було укладено договір застави транспортного засобу №122-1/3-V/2006 від 29.01.2007 року, за яким транспортний засіб RENAULT CLIO SYMBOL, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2 було передано у заставу ВАТ «КБ «Надра» та внесено відомості про заставу до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

10 листопада 2016 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» стало відомо, що заставний транспортний засіб перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі угоди купівлі-продажу від 11.06.2009 року.

Зазначає, що банк, як заставодержатель, письмової згоди на відчуження вказаного транспортного засобу не надавав, а тому спірна угода укладена в порушенням вимог ч.2 ст.586 ЦК України, ст.17 Закону України «Про заставу» у зв'язку з чим просив: визнати недійсною угоду купівлі-продажу вказаного автомобіля від 11.06.2009 року; застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати у ОСОБА_1 автомобіль у власність ЗАТ «Єврофінанс» для подальшої реалізації.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, зокрема, що суд першої інстанції неправильно визначив початок перебігу позовної давності з 11.06.2009 року - дати укладення договору про купівлю-продаж автомобіля, а не, як правильно, із 10.11.2016 року - дати коли позивач дізнався про таке відчуження заставного майна та не враховано положень Закону України «Про заставу» та положень Договору застави транспортного засобу № 122-1/3-V/2006 від 29.01.2007 року, що був укладений з ЗАТ «Єврофінанс».

Представники ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ЗАТ «Єврофінанс», а також ліквідатор ЗАТ «Єврофінанс» арбітражний керуючий ОСОБА_2 які належним чином були повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з'явилися.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. (ч.2 ст.372 ЦПК України).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 заперечив проти доводів скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права банку дійсно порушені, оскільки зареєстроване обтяження на автомобіль зберігає силу й для нового власника (покупця) і є чинним у відносинах із третіми особами, проте позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як заявлені з порушенням строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені наступні обставини: 26.01.2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ЗАТ «Єврофінанс» укладено договір про надання мультивалютної кредитної лінії з траншевим режимом кредитування №122/МКЛ-V/2006, згідно з якими банк надав товариству кредит у сумі 10000000 доларів США зі строком повернення до 26.01.2012 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом із розрахунку: 18,9% річних за наданими кредитними коштами в гривні; 13,9% річних за наданими кредитними коштами в доларах США; 12,5% річних за наданими кредитними коштами в Євро (т.1 а.с.188-192).

29.01.2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ЗАТ «Єврофінанс» укладено договір застави №122-1/3-V/2006, предметом якого, зокрема, є транспортний засіб RENAULT CLIO SYMBOL, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2 який забезпечує вимогу банку, що випливає з вказаного кредитного договору. (т.1 а.с.9-16).

Не дивлячись на пряму заборону відчуження предмету застави ЗАТ «Єврофінанс» в особі ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності, 11.06.2009 року було відчужено предмет застави на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу транспортного засобу RENAULT CLIO SYMBOL, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_4 (т.1 а.с.23).

21.11.2009 року вказаний транспортний засіб зареєстровано за власником ОСОБА_1, що вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 та копії листа регіонального сервісного центру в м. Києві від 04.01.2017 року №31/26-369 (т.1 а.с.19, 90).

10.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» ОСОБА_5 із заявою про зняття обтяження із заставного транспортного засобу у зв'язку з його придбанням (т.1 а.с. 17).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно положень ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом(право застави).

Згідно із ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст.586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про заставу», Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Отже, закон прямо покладає на заставодавця обов'язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна, йому кореспондує право заставодержателя на судовий захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди.

Така ж правова позиція викладеній в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-64цс12.

Вказані умови також були передбачені договором застави №122-1/3-V/2006 від 29.01.2007 року, відповідно до п. 2.4 якого до повного виконання зобов'язання заставодавець може відчужувати предмет застави тільки за наявності у нього письмової згоди заставодержателя. Дії застоводавця, що не відповідають цим зобов'язанням, правових наслідків не породжують.

Відповідно до п. 3.3.1 договору застави заставодавець зобов'язаний отримати письмову згоду заставодержателя на вчинення дій, пов'язаних зі зміною права власності на предмет застави.

За змістом ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно ст.388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна.

Усупереч вказаним положенням матеріального права та договору застави, ЗАТ «Єврофінанс» відчужило майно, яке перебувало в заставі банку й обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди.

З огляду на зазначене, районний суд обгрунтовано встановив, що спірна угода купівлі-продажу транспортного засобу не відповідає вимогам закону, оскільки укладена під час перебування його в заставі без згоди заставодержателя, а покупець такої угоди не є добросовісним набувачем, оскільки до Державного реєстру обтяжень були внесені відомості про обтяження спірного автомобіля, що в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання спірної угоди купівлі-продажу недійсною та застосування наслідків недійсності правочину.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що його вимоги заявлені з порушенням строку позовної давності та задовольнив заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності.

Нормами Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.357 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Спірна угода купівлі-продажу була укладена 11.06.2009 року, тому строк позовної давності слід відраховувати з цієї дати.

Таким чином, позивач вправі був звернутись до суду з позовом про захист свого цивільного права або інтересу у строк до 11.06.2012 року, а звернувся до суду з даним позовом лише 14.08.2017 року, відповідно, пропустивши встановлений законом строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності з 11.06.2009 року - дати укладення договору про купівлю-продаж автомобіля, а не із 10.11.2016 року - дати коли позивач дізнався про таке відчуження заставного майна, не відповідають матеріалам справи.

Пунктом 3.1.1. договору застави №122-1/3-V/2006 від 29.01.2007 року передбачено, що Заставодержатель має право перевіряти щоквартально стан та умови зберігання Предмету застави, а також виконання Заставодавцем умов цього Договору документально або в натурі, а Заставодавець зобов?язаний сприяти йому в цьому і виконувати вимоги Заставодержателя, що стосуються отримання або доступу до необхідної інформації (доказів достовірності).

З огляду на зазначене доводи представника позивача про те, що про порушення свого права та особу, яка його порушила ПАТ «КБ «Надра» стало відомо лише 10.11.2016 року після звернення ОСОБА_1 із заявою про зняття обтяження із заставного транспортного засобу , а тому ним не пропущено строк позовної давності з цих підстав не заслуговують на увагу, оскільки позивач не був позбавлений можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше та про особу, яка його порушила, зокрема з урахуванням наявної реальної можливості у позивача перевіряти наявність заставного майна та відомості про його власника, як це передбачено в договорі застави.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що виходячи з положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, спірна угода купівлі-продажу транспортного засобу не відповідає вимогам закону, однак, позовні вимоги про визнання її недійсною та застосування наслідків її недійсності задоволенню не підлягають, так як заявлені з порушенням строку позовної давності.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: