Справа № 175/3850/18
Провадження № 2/175/1228/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(з а о ч н е)

07 грудня 2018 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бойка О.М.,

при секретарі - Сотник Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, АДРЕСА_1. Судові витрати покласти на відповідачів. Проти ухвалення заочного судового рішення не заперечувала.

Відповідно до довідки з адресно-довідкового підрозділу ДМС УМВС України в Дніпропетровській області відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані у АДРЕСА_4.

Згідно реєстру на відправлення поштової кореспонденції, відповідачам відправлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення, ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Окрім цього, на виконання вимог ст.128 ЦПК України відповідачі були викликані через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вимоги ст. 128 ЦПК України, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є такими, що належним чином повідомлені про слухання справи, та у наданий судом строк та станом на 07.12.2018 року відзив на позов не подавали, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується реєстром відправлення поштової кореспонденції та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, у наданий судом строк відзив на позов не подали, зустрічний позов не пред'являли, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача, допитавши свідка ОСОБА_5, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Причиною спору між сторонами стала відмова відповідачів у добровільному порядку знятися з реєстрації за адресою: квартирі АДРЕСА_5.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є власницею квартири АДРЕСА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.12.2016 р., виданого Дніпровською районною державною нотаріальною конторою (реєстр. № 1-4180).

Згідно довідки з місця проживання, на сьогоднішній день в квартирі зареєстровані: невістка позивача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, онука позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Проте, як пояснила позивач у судовому засіданні, 1995 року відповідачі у квартирі не проживають, обов'язки за договором найму житлового приміщення не виконують, платежі з утримання будинку та прибудинкової території не сплачують, чим створюють для неї перешкоди у володінні та розпорядженні нерухомим майном, а також необхідність нести додаткові витрати на утримання житла. Тож, вона вимушена оплачувати комунальні послуги за відсутніх мешканців. Таким чином, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, немає можливості оформили житлову субсидію, чим об'єктивно порушуються її права.

Як пояснила позивач у судовому засіданні фактичне місце перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 їй не відомо та вона не має можливості вирішити питання зняття відповідачів з реєстрації в позасудовому порядку.

Зазначені вище факти підтверджуються довідкою про склад сім'ї, актом про фактичне непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 більше року, які досліджені у судовому засіданні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердила факт не проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за місцем реєстрації більше року.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ст. 41 Конституції України чітко зазначено, що «...кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним».

Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (ч.2 ст.321 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово.

Вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини (ст. 33 Конституції України).

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

У ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Враховуючи той факт, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є власниками квартири і не проживають в ній без поважних причин понад один рік, а тому їх можна визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У зв'язку з реєстрацією місця проживання відповідачів у квартирі позивача, остання не може розпорядитися на власний розсуд своїм житлом, що є перешкодою у володінні, розпорядженні майном на власний розсуд.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року також зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до абз. 10 ч.1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування ті вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Також відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивачем надано суду всі необхідні допустимі докази на підтвердження позовних вимог, а відтак суд дійшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 352 грн. 40 коп. з кожної.

Керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 5, 15, 16, ЦК України, ст.ст. 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 18, 19, 23, 28, 48, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 128, 133, 141, 142, 177, 209, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 430 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_6) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_7), ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_7) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_7), ОСОБА_3(ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_7) на користь держави судовий збір в сумі 352 грн. 40 коп. з кожної.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Бойко