АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 716/53/15-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних спра:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Владичана А. І., Лисака І. Н.

секретар Герман Я.І.,

з участю представника позивачки ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Заставнівська нотаріальна контора, ОСОБА_6, про визнання правочину недійсним, визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, визнання права власності на частку у спадковому майні, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за апеляційною скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_3, на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Стрілець Я. С.),

встановив:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила: визнати недійсною заяву від 14 березня 2012 року, подану нею до Заставнівської державної нотаріальної контори, про відмову від прийняття спадщини та небажання отримувати свідоцтво про право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя; визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок (літера «А»), гараж (літера «Б»), літню кухню (літера «В»), сарай (літера «Г»), огорожу (№ 1-2) на АДРЕСА_1, на які видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2008 року на ім'я ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного вище нерухомого майна; внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 грудня 2013 року, виданих на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_8, визначивши її частку в розмірі 1/10 частини житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами.

На обґрунтування зазначених позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_8 За час шлюбу вони збудували житловий будинок за вказаною вище адресою. Право власності на вказаний будинок було оформлено на її померлого чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

17 жовтня 2013 року постановою державного нотаріуса позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину у вказаному вище нерухомому майні подружжя, оскільки 14 березня 2012 року вона зверталася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття належної їй частки спадкового майна.

ОСОБА_2 вказувала, що згадану заяву про відмову від прийняття спадщини вона подала до нотаріуса під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, а тому така відмова може бути визнана недійсною.

Крім того, позивачка вважала, що нотаріус помилково включив її 1/2 частину майна в спільному майні подружжя до складу спадкового майна.

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя спірний житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами; внести до свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 грудня 2013 року, виданих на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_8, визначивши її частку в житловому будинку з належними до нього будівлями та спорудами в розмірі, відповідно 2/10 та 1/10 частин.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з травня 1994 року по 18 лютого 2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8

Позивачка зазначала, що житловий будинок (літера «А»), гараж (літера «Б»), літню кухню (літера «В»), сарай (літера «Г»), огорожа (№ 1-2) на АДРЕСА_1 були спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки будинок був зведений та готовий до проживання ще у 2004 році, тобто до їх розлучення.

Після скасування попередніх судових рішень ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2018 року за клопотанням представника позивачки ОСОБА_10 у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Лещишину В. В. Оплату за проведення експертизи покладено на позивачку ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, який діє в інтересах відповідачки ОСОБА_3, просить указану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Зазначає, що в ухвалі про призначення судової будівельно-технічної експертизи судом не зазначено обставин, за наявності яких закон пов'язує можливість призначення такого виду експертизи, зміст запитань пов'язується з передчасним наданням оцінки доказам у справі, у змісті попереднього судового рішення у цій справі Верховного Суду України не йдеться про необхідність чи можливість призначення експертизи, зупиненням провадження порушуються розумні строки розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з наступних міркувань.

Постановою Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року наголошено на необхідності встановлення не тільки факту набуття майна під час шлюбу, але й того факту, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, визначення частки у праві власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу, у справі не з?ясовано джерел коштів, за які було побудовано спірний будинок та не встановлено часу його зведення.

Суд першої інстанції також зазначив про встановлення ряду фактичних обставин справи, на підставі яких суд може призначити судову будівельно-технічну експертизу для встановлення питання дольової участі сторін у будівництві нерухомого майна.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки суд першої інстанції дійшов його внаслідок порушення норм процесуального права, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у цій справі наголошено на необхідності з'ясування джерела коштів, за які було побудовано спірний будинок, часу його зведення, з'ясування того, яка частина коштів була направлена у період шлюбу ОСОБА_8 з ОСОБА_2 на остаточне оздоблення будинку, хто та за які кошти добудовував житловий будинок.

Відповідно до ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).

Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.

Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз'яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов'язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.

Призначений судом експерт невідкладно повинен повідомити суд про неможливість проведення ним експертизи через відсутність у нього необхідних знань або без залучення інших експертів.

Проте для з'ясування обставин, на яких акцентував увагу Верховний Суд України не обов'язково є необхідними спеціальні знання у певній сфері.

Питання, які представник позивачки просила поставити на вирішення експертизи, з чим погодився суд першої інстанції, практично не стосуються суті та предмету спору.

Позовними вимогами позивачки ОСОБА_2 є визнання правочину недійсним, визнання майна об'єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, визнання права власності на частку у спадковому майні, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину.

Натомість суд першої інстанції з ініціативи представника позивачки перед експертом поставив питання щодо оцінки нерухомого майна вцілому, вартості проведених протягом 2006-2011 років в зазначеному господарстві ремонтно-будівельних робіт з врахуванням затрачених матеріалів, виробів, конструкцій та робіт, що виходить за межі предмету доказування.

Необґрунтованою є постановка питання про визначення частки проведених ремонтно-будівельних робіт у відсотковому відношенні до всього нерухомого майна.

Постановка перед експертом питання про визначення частки конкретних осіб у спірному майні виходить за межі повноважень експерта.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за нормою ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до порушення розумного строку розгляду справи.

Отже, місцевим судом порушено порядок вирішення процесуального питання про призначення експертизи, а оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Тому, ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

На підставі наведеного та керуючись п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2018 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Дата складення повної постанови - 20 серпня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А. І. Владичан

І. Н. Лисак