ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 647/1152/16-ц

провадження № 61-12905св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, на рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Миргород В. С., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Колісниченка А. Г., Вейтас І. В., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначила, що 1 червня 2015 року між нею і ОСОБА_5 укладено договір позики № 01/06/15-1, відповідно до умов якого вона надала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 246 121,76 гривень з кінцевим строком повернення до 1 червня 2016 року і зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 28% річних. На підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_5 надала розписку від 1 червня 2015 року.

Позивач зазначає, що позичальник у передбачений договором строк позику не повернула, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь суму позики у розмірі 227 195,76 гривень, проценти за користування позикою у розмірі 25 518,10 гривень, передбачену договором пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 38 168,89 гривень, інфляційні втрати у розмірі 23 628,35 гривень та три проценти річних у розмірі 6 107,02 гривень, всього 320 618,12 гривень.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 позику у розмірі 227 195,76 гривень, проценти за користування позикою у розмірі 25 518,10 гривень, пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 38 168,89 гривень, інфляційні втрати у розмірі 23 628,35 гривень та три проценти річних у розмірі 6 107,02 гривень, всього 320 618,12 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання ОСОБА_5 у позику від ОСОБА_4 246 121,76 гривень і порушення обов'язку щодо їх повернення, що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за позикою і процентами, а також пені, трьох процентів річних і інфляційних втрат у зазначеному позивачем розмірі.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність у відповідача заборгованості у сукупному розмірі 320 618,12 гривень, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вважає, що суди невірно визначилися із дійсною правовою природою існуючих між нею і позивачем правовідносин та не врахували, що в дійсності грошові кошти за договором вона не отримувала і підписала його як гарантію оплати у майбутньому отриманих нею як приватним підприємцем будівельних матеріалів. Згідно з досягнутою із позивачем домовленістю вона, після реалізації товару, сплачувала ОСОБА_4 його ціну, яка відповідала зазначеній у договорі позики сумі.

Суди попередніх інстанцій, на думку позивача, не надали належної оцінки її посиланням на те, що несплата позивачу грошових коштів за отримані будівельні матеріали і приладдя зумовлена тим, що вона не змогла їх своєчасно реалізувати.

Вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про застосування до даних правовідносини положень статті 625 ЦК України, оскільки договором не передбачено стягнення трьох процентів річних і інфляційних втрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначила про безпідставність її доводів. Вказала, що факт передачі відповідачу грошових коштів у позику підтверджується наданою нею розпискою, у якій зазначено суму переданих коштів і зобов'язання позичальника повернути їх у погоджений із позикодавцем строк. Посилалася на те, що між нею і відповідачем існують також і господарські взаємовідносини щодо поставки будівельних матеріалів, проте договору позики ці взаємовідносини не стосуються.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 червня 2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договір позики №01/06/15-1, відповідно до умов якого позикодавець передала у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 246 121,76 гривень.

Позика надана на 12 місяців і підлягала поверненню у повному обсязі до 1 червня 2016 року (пункту 2 договору позики).

Відповідно до пункту 6 договору позики за прострочення повернення грошових коштів позичальник зобов'язалася сплатити пеню в розмірі 0,05% від простроченої суми за кожен день прострочення.

На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_5 надала ОСОБА_4 розписку від 1 червня 2015 року.

Згідно з розпискою від 1 червня 2015 року грошові кошти отримані позичальником для особистих цілей.

З графіку погашення заборгованості суди встановили, що сторони погодили сплату процентів за користування позикою у розмірі 28% річних.

Також судами встановлено, що у визначений договором позики строк ОСОБА_5 грошові кошти не повернула і її загальна заборгованість складає 320 618,12 гривень, з них: сума позика - 227 195,76 гривень; проценти за користування позикою - 25 518,10 гривень; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 38 168,89 гривень; інфляційні втрати - 23 628,35 гривень та три проценти річних - 6 107,02 гривень.

Оцінивши документи, подані відповідачем, суди встановили, що ОСОБА_5 має статус фізичної особи-підприємця і здійснює господарську діяльність щодо торгівлі будівельними матеріалами.

Згідно зі статтею 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (стаття 1048 ЦК України).

Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (статті 625, 1050 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_5 у визначений договором позики строк отримані у позику грошові кошти не повернула, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно застосував положення статей 625, 1046-1050 ЦК України і обґрунтовано стягнув із позичальника на користь позикодавця неповернуту суму позики у розмірі 227 195,76 гривень, проценти у розмірі 25 518,10 гривень, пеню у розмірі 38 168,89 гривень, інфляційні втрати у розмірі 23 628,35 гривень і три проценти річних у розмірі 6 107,02 гривень, правильність нарахування яких відповідачем не спростовано.

Доводи заявника про те, що між нею і ОСОБА_4 в дійсності існувала домовленість про підписання договору позики без реальної передачі коштів як гарантії сплати вартості отриманого у позивача для подальшої реалізації товару, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки ці доводи не підтверджені відповідними доказами.

Зі змісту договору позики від 1 червня 2016 року суди першої і апеляційної інстанцій встановили, що жодних умов про укладення цього договору на забезпечення виконання договору поставки товару сторони не узгоджували; у виданій на виконання договору позики розписці позичальник зазначила про отримання коштів для особистих цілей.

За таких обставин касаційний суд відхиляє доводи заявника про існування між нею і позивачем інших правовідносин, ніж правовідносини позики.

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не перевірили, чи передавалися грошові кошти на виконання договору, необґрунтовані, оскільки з розписки від 1 червня 2016 року суди встановили, що позикові кошти ОСОБА_5 отримала у день укладення договору у повному обсязі і доказів на спростування цих обставин вона не надала.

Посилання заявника на те, що стаття 625 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як сплата трьох процентів річних і інфляційних втрат не передбачена умовами договору, помилкові.

Правовідношення, в якому передбачено сплату грошових коштів на виконання умов договору, є грошовим зобов'язанням.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України і містить загальні правила відповідальності щодо усіх видів грошових зобов'язань.

Про застосування положень статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають з договору позики, прямо вказано у частині першій статті 1050 ЦК України, згідно з якою у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Оскільки за своєю правовою природою існуюче між сторонами зобов'язання є грошовим, у разі його неналежного виконання застосовуються положення статті 625 ЦК України щодо сплати трьох процентів річних і відшкодування інфляційних втрат, тому доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.

Порушень норм процесуального права, які унеможливили з'ясування фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик