Справа № 364/221/18 Головуючий у І інстанції Макаренко Л. А.
Провадження № 22-ц/780/2988/18 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 26 14.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - Олійника В.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

при секретарі Немудрій Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Володарського районного суду Київської області від 14 травня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у загальному розмірі 30 236 грн. 84 коп. за кредитним договором від 05.11.2013 року №б/н, яка складається з наступного: 7 724 грн. 68 коп. - заборгованості за «тілом» кредиту; 10 663 грн. 83 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 9 932 грн. 29 коп. - заборгованості з пені; 500 грн. - штрафу (фіксованої частини); 1 416 грн. 04 коп. - штрафу (процентної складової).

Вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору від 05.11.2013 року №б/н ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач свої зобов'язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, надавши кредит відповідачці у встановленому договором розмірі.

Проте відповідачка своєчасно не надала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено в доданому до позовної заяви Розрахунку заборгованості за договором, та продовжує ухилятися від виконання зобов'язань.

У зв'язку з цим у відповідачки станом на 01.02.2018 року утворилася заборгованість перед позивачем на загальну суму 30 236 грн. 84 коп., що складається з наведених вище сум заборгованості за кредитом, відсотками, пенею і штрафом.

Заочним рішенням Володарського районного суду Київської області від 14 травня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05.11.2013 року №б/н у розмірі 7 724 грн. 68 коп.

У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовлено.

Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 449 грн. 31 коп.

В апеляційній скарзі позивача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів, пені та штрафів і ухвалення в цій частині нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, а в решті рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що непідписані позичальником умови надання кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 05 листопада 2013 року відповідачка з метою отримання банківських послуг звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», підписавши відповідну анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», та отримала, зокрема, платіжну карту із встановленим кредитним лімітом на суму 800 грн.

Своїм підписом у названій анкеті-заяві відповідачка засвідчила свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами і Правилами надання банківських послуг», а також з «Тарифами банку» складає договір між нею і банком. та що вона зобов'язується виконувати ці «Умови і Правила надання банківських послуг» (а.с.7).

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 згаданих «Умов та Правил надання банківських послуг» відповідачка зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитратам платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Відповідно до пунктів 2.1.1.12.4, 2.1.1.12.6 «Умов та Правил надання банківських послуг» строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт) за кредитними картами зі встановленим мінімальним обов'язковим платежем, а також овердрафту, що виникає за такими картами, наведені, зокрема, в довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною договору, та встановлюються даним пунктом. Платіж включає в себе плату за користування кредитом, передбачену «Тарифами банку», та частину заборгованості за кредитом. За користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому «Тарифами банку», з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів на рік. У разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн. клієнт сплачує пеню, розраховану за цим пунктом «Умов та Правил надання банківських послуг».

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, поясненнями представника позивача, ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання умов укладеного з нею договору свої зобов'язання виконав у повному обсязі і належним чином, надавши відповідачці кредитні кошти на картку спочатку в розмірі 800 грн., надалі збільшуючи кредитний ліміт, і в останнє до 12 200 грн. 31.01.2017 року.

Проте, за твердженнями позивача відповідачка не виконувала взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки і порядку, визначених договором. У зв'язку з цим за станом на 01.02.2018 року у відповідачки виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 30 236 грн. 84 коп., що складається, як стверджує позивач, з наступного: 7 724 грн. 68 коп. - заборгованості за «тілом» кредиту; 10 663 грн. 83 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 9 932 грн. 29 коп. - заборгованості з пені; - 500 грн. - штрафу (фіксованої частини); - 1 416 грн. 04 коп. - штрафу (процентної складової).

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.526, ч.1 ст.527, ч.1 ст.530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання (ч.2 ст.615 ЦК України).

За ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви позичальника, в якій вказано, що ця заява разом з «Умовами і Правилами надання банківських послуг», а також з «Тарифами банку» складає договір між відповідачкою і банком, та що відповідачка зобов'язується виконувати ці «Умови і Правила надання банківських послуг» (а.с.7).

Разом з тим, до позовної заяви позивачем додано витяг з Тарифів за картами «Универсальная, 30 дней льготного периода» (з відсотковою ставкою 3,0 % на місяць), «Универсальная, 55 дней льготного периода» (з відсотковою ставкою 2,5 % на місяць), «Универсальная Contract» (з відсотковою ставкою 1,7 % на місяць) та «Универсальная Gold» (з відсотковою ставкою 2,5 % на місяць), жодні з наведених умов кредитування та, зокрема, визначення процентної ставки не містять підпису відповідачки (а.с.8).

Крім того, з доданих до позовної заяви Розрахунків заборгованості за договором № б/н від 05.11.2013 року, укладеного між сторонами, за станом на 31.10.2015 року та 01.02.2018 року вбачаються такі відсоткові ставки: 30 % - від 07.11.2013 року; 34,80 % - від 01.09.2014 року; 43,20 % -від 01.04.2015 року; а в період від 01.11.2015 року до 01.02.2018 року відсоткові ставки змінювалися від 2,90 % до 3,60 %. (а.с.4-5).

Також суд вірно взяв до уваги відсутність (незаповнення) в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» позначки про те, яку саме карту отримала відповідачка, а також позначки про отримання нею пам'ятки клієнта з тарифами та умовами обслуговування і кредитування, ознайомлення її з цими умовами під розпис (а.с.7).

З огляду на наведене, суд першої інстанції вірно вважав, що не може перевірити належними і допустимими доказами, за якими умовами відповідачці було надано кредитні кошти, а відтак і правильність нарахування позивачем розміру заборгованості, заявленої до стягнення процентами за користування цим кредитом, розміру стягуваних штрафних санкцій.

Призначаючи справу до судового розгляду, суд вирішив, що в судове засідання повинен бути викликаний представник позивача для дачі особистих пояснень по суті справи з метою встановлення дійсних правовідносин сторін і з'ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, з огляду на суперечливість відомостей, викладених у позовній заяві, а також зважаючи на обсяг поданих письмових доказів і неповне їх відображення в позовній заяві, зокрема в частині умов, на яких відповідачці надавався кредит, за стягненням заборгованості по якому позивач звернувся до суду, та невиконання цих умов відповідачкою. Позивача було зобов'язано також надати суду для дослідження оригінали письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви та які завірено позивачем як такі, що відповідають наявним у нього оригіналам, як зазначено в позовній заяві, з одночасним роз'ясненням визначених ч.6 ст.95 ЦПК України наслідків неподання суду оригіналів цих документів.

Суд прийшов до правильного висновку, що надані йому і завірені позивачем копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг без означення типу платіжної карти, отриманої відповідачкою (а.с.7), а також витяг з Тарифів за картами «Универсальная, 30 дней льготного периода», «Универсальная, 55 дней льготного периода», «Универсальная Contract» та «Универсальная Gold» з різними відсотковими ставками та іншими умовами кредитування, жоден з яких не містить підпису відповідачки (а.с.8), враховуючи і невиконання позивачем вимог ухвали суду від 01.03.2018 року про надання оригіналів документів, зокрема, вказаної анкети-заяви, є копіями невідомого походження, а відтак не є належними та допустимими доказами у справі згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства України.

При цьому суд було взято до уваги правові позиції судів вищих інстанцій про те, що копіями невідомого походження є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставлення із оригіналом.

Як зазначено, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 30.03.2011 року у справі № 6-29420св10, від 30.06.2011 року у справі №6-57743св10, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2015 року у справі № 6-47120св14 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; суд у разі недостатності доказів повинен вжити заходів та сприяти сторонам у здійсненні їх прав для всебічного й повного з'ясування обставин справи. При цьому доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі; якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу, які до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи; у справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу. На підставі наведених норм вищими судами було зроблено висновок про недотримання судами першої й апеляційної інстанцій законодавчих вимог, оскільки ними не звернуто уваги на те, що в матеріалах справи знаходиться не засвідчена суддею ксерокопія документу, який є основним доказом, поданим позивачем для підтвердження своїх вимог, та не було з'ясовано питання дослідження оригіналу цього документу.

З огляду на наведене та зважаючи на відсутність підпису відповідачки на жодних із доданих до позовної заяви позивача умов кредитування за різними кредитними картами, суд прийшов до правильного висновку, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, які саме умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і які саме тарифи і умови кредитування мала на увазі відповідачка, підписуючи анкету-заяву, та відповідно, які вона брала на себе зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами, винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також як вірно зазначив суд, аналогічні правові позиції неодноразово викладалися Верховим Судом України, зокрема, в його постановах від 11.02.2015 року у справі № 6-240цс14, від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, від 22.03.2017 року у справі № 6-2320цс16, де Верховний Суд України зазначив, що не підписані позичальником умови надання кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

У постанові Верхового Суду України від 22.03.2017 року у справі №6-2320цс16 (цивільна справа №521/8743/14-ц) Суд через відсутність підпису відповідача (позичальника) на Умовах кредитування зробив висновок про помилковість стягнення з відповідача пені та штрафів, передбачених не підписаними ним Умовами.

Також. як вірно зазначив суд першої інстанції, Верховним Судом України неодноразово зверталася увага на те, що за статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (постанова від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15).

З огляду на вищенаведене, суд вірно вважав, що в частині стягнення з відповідачки заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 10 663 грн. 83 коп., за пенею в розмірі 9 932 грн. 29 коп., а також штрафів у розмірі 500 грн. (фіксованої частини) та 1 416 грн. 04 коп. (процентної складової) позов до задоволення не підлягав.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що внесені кошти відповідно до розрахунку заборгованості банк мав зараховувати на погашення суми заборгованості за кредитом.

Крім того, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

У даній справі позивач стверджував, що між ним і відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що вона разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між сторонами договір про надання банківських послуг.

Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту.

В порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України позивачем не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі як на підставу до задоволення позову в повному обсязі, зокрема, щодо обґрунтованості вимог про стягнення відсотків, пені, комісії та штрафу в заявленому в позові розмірі та відповідності здійснених банком нарахувань за кожний період та по кожному виду такого нарахування.

Наявність підстав для нарахування відсотків, комісії, пені та штрафів за кредитом позивач обґрунтував відповідними положеннями Правил надання банківських послуг, а їх розмір - умовами кредитування.

Разом з тим, всупереч твердження апелянта, Умови і правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, як на складову договору банківських послуг, укладеного 05 листопада 2013 року з відповідачкою, стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, у тому числі щодо платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт та іншого.

Крім того, ці Умови та правила, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» підпису позичальника і його реквізитів не містять, а також відсутня дата їх складання та ідентифікуючі ознаки на предмет їх невід'ємності від заяви саме відповідача, а тому вони не можуть вважатися, як це стверджує позивач, належними і допустимими доказами на підтвердження того, що відповідачу на ознайомлення було надано саме ці умови та правила надання кредиту і витяг з Тарифів.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо часткового задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме, в частині стягнення заборгованості за кредитом

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Володарського районного суду Київської області від 14 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: