ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 592/6528/16-ц

провадження № 61-13286св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Держгеокадастру у Сумському районі Сумської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Хитрова Б. В., та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 8 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Околота Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Держгеокадастру у Сумському районі Сумської області, про узгодження меж із суміжними землекористувачами.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки АДРЕСА_1.

Вказує, що розмір земельної ділянки, що їй передавалась рішенням Сумської міської ради від 23 квітня 1997 року, не співпадає із фактично переданою земельною ділянкою, а саме є меншою на 0,01 га.

Зазначала, що розмір земельної ділянки зменшений за рахунок збільшення сусідніх земельних ділянок, що унеможливлює реалізацію нею набуття права власності шляхом виготовлення правовстановлюючого документу, оскільки відповідачі ухиляються від погодження меж.

За таких обставин просила встановити порядок користування земельними ділянками між нею та ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, погодити межі (встановити та закріпити в натурі) її земельної ділянки і у випадку відмови від підписання акта узгодження меж - визнати акт законним без погодження з відповідачами для завершення приватизації вказаної земельної ділянки і виготовлення технічної документації.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала доказів існування юридично значимого рішення Сумської міської ради про передачу їй земельної ділянки АДРЕСА_1 у приватну власність із зазначенням розміру після скасування у 2013 року державного акта на право власності на землю, якою користується позивач, та акта погодження меж земельної ділянки.

Також суд першої інстанції виходив з ненадання позивачем доказів того, що вона може претендувати на земельну ділянку площею 0,09 га та існування відповідної землевпорядної документації, яка підтверджує вказані обставини, в тому числі і існування акта погодження меж із суміжними землекористувачами, який підлягає погодженню, існування у неї будь-якого права на суміжні земельні ділянки, які б вимагали узгодження або визначення порядку користування.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 8 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 вересня 2016 року залишено без змін з посиланням на відповідність його висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив їй у призначенні земельно-технічної експертизи та залученні спеціаліста для пояснень складеної нею схеми, оскільки про необхідність проведення експертизи наголошувалось спеціалістом землевпорядної організації ТОВ «Опус Ресурс» у судовому засіданні.

Вказувала на неврахування судами попередніх інстанції, що розмір її земельної ділянки зменшився за рахунок збільшення розміру сусідніх земельних ділянок, що підтверджується наданою схемою.

Зазначила, що в судовому засіданні не допитано ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які є учасниками процесу і повинні надати пояснення щодо пред'явленого позову.

Державний акт на право власності на землю скасовано у зв'язку із помилками при виготовленні технічної документації, а рішення Сумської міської ради від 23 квітня 1997 року, на підставі якого вона набула право на отримання у власність земельної ділянки площею 0,09 га, не скасовано, тому висновок суду першої інстанції про відсутність у неї рішення про передачу земельної ділянки є необґрунтованим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 15 серпня 1994 року.

Рішенням Сумської міської ради від 23 квітня 1997 року їй у приватну власність була передана земельна ділянка площею 0,09 га.

Також судами встановлено, що постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 2 серпня 2013 року задоволено позов ОСОБА_4 до Сумської міської ради та скасовано державний акт на право власності на землю площею 0,08 га, який виданий позивачу.

З вказаної постанови суди встановили, що при видачі ОСОБА_4 державного акта на право власності на землю були порушені вимоги Інструкції про порядок оформлення, реєстрації та збереження державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, а саме: не проведені підготовчі роботи, без яких державний орган не мав права видавати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Зокрема, не проведено узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_4 з іншими суміжними землекористувачами та не встановлено межі в натурі.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» визначено, що власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, які перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах, вирішують органи місцевого самоврядування.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Встановлення меж - процес закріплення в правовому документі меж власності із узгодженою і зареєстрованою точною лінією розмежування. Саме на підставі встановлених в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок видаються документи, що посвідчують права на землю.

Порядок відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначений в Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженій наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376.

Відповідно до пунктів 4.1-4.4 вказаної Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними (частина перша статті 106 ЗК України).

З акта постійно діючої комісії з вирішення земельних спорів на території м. Суми щодо спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 25 листопада 2014 року суди встановили, що ОСОБА_4 рекомендовано звернутись до Сумської міської ради з відповідною заявою та надати сформовану технічну документацію на земельну ділянку площею 0,0835 га, розмір якої визначено, в тому числі, і на підставі збірного кадастрового плану земельних ділянок, розробленого Сумською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 2013 року.

Статтею 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу у тій же редакції Кодексу.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, що площа земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні та межі якої вона просить встановити, складає 0,09 га, дійшли обґрунтованого висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

Доводи касаційної скарги про те, що розмір земельної ділянки позивача зменшився за рахунок збільшення розміру сусідніх земельних ділянок, є безпідставними, оскільки земельна ділянка позивачу в натурі не виділялась, а згідно пункту четвертого рішення Сумської міської ради від 23 квітня 1997 року, яким передано у власність позивачу вказану земельну ділянку, розміри земельних ділянок, переданих громадянам у власність, підлягали уточненню при видачі актів на право приватної власності на землю.

Посилання заявника на безпідставне відхилення судом першої інстанції клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, відхиляються касаційним судом, оскільки, врахувавши предмет і підстави позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність відомостей щодо точного обрахування розмірів земельних ділянок та їх меж в матеріалах інвентаризаційної справи на домоволодіння, за якими позивач просила провести експертизу.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставності висновку суду першої інстанції про відсутність у заявника рішення міської ради стосовно передачі їй у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що рішення Сумської міської ради від 23 квітня 1997 року вичерпало свою дію, є обґрунтованими, однак його помилковість не спростовує висновків судів про відмову у задоволенні позову.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 401 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Таким чином, касаційний суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають і спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 8 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик