Провадження № 22-ц/773/625/18 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання- Лимаря Р.С.,

учасників справи:

позивача-Галтман Н.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2», про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 з 13 жовтня 2007 року, який було розірвано рішенням суду від 16 лютого 2016 року. Зазначає, що за період перебування в шлюбі з метою поліпшення умов проживання між ОСОБА_4 та ТзОВ «Житлобуд-2» укладено договір № 136 від 23.06.2014 року, предметом якого є домовленість сторін про здійснення ТзОВ «Житлобуд-2» діяльності з будівництва житла із наступною передачею у власність ОСОБА_4 - двокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 57,77 кв.м. На виконання умов договору сторонами було повністю здійснено оплату за спірне житло в розмірі 427 498, 00 грн. Покликається на те, що кошти в сумі 10 000 доларів США, що сплачені нею за договором були її особистими коштами, отриманими від обробітку землі, яку родина ОСОБА_3 має у власності. Вказує, що 08.09.2015 року, після повної оплати внесків за квартиру, ОСОБА_4 без її відома відступив майнове право на отримання вказаної квартири своїй матері ОСОБА_5, яка на підставі договору про відступлення права вимоги від 08.09.2015 року № 09 та Декларації про готовність об'єкта до експлуатації оформила право власності на дану квартиру на своє ім'я. Просить визнати спірну квартиру спільним майном подружжя та визначити, що їй належить 1/2 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України і відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Як визначено ст.3 ЦПК України (у новій редакції), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 в частині вимоги про скасування рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, що ОСОБА_3 належить 1/2 частина спірного майна, повернуто особі, яка її подала, у зв'язку з відкликанням цієї частини апеляційної скарги до відкриття апеляційного провадження.

Позивач оскаржила рішення в частині відмови у позовних вимогах щодо визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення в цій частині - про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 зазначають, що суд першої інстанції, відмовляючи у позові, дійшов вірних висновків, тому апеляційну скаргу вважають безпідставною та необґрунтованою, просять рішення суду залишити в силі, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення позивач оскаржує лише в частині відмови у позові щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю, в решті рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається і не перевіряється .

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підставах.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.10.2007 року та рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 16.02.2016 року шлюб між ними розірвано (а.с. 2, 4).

Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені (а.с.5).

23.06.2014 року між ОСОБА_4 та ТзОВ «Житлобуд-2» було укладено договір № 136, предметом якого є домовленість сторін про здійснення ТзОВ «Житлобуд-2» за рахунок власних активів (матеріальних та нематеріальних) діяльності по будівництву житла із наступною його передачею у власність ОСОБА_4, а саме 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 57, 77 кв.м. ОСОБА_4 зобов'язався прийняти це житло (квартиру) і оплатити його вартість (загальну площу квартири згідно замірів БТІ) на умовах, передбачених договором.

Згідно з умовами договору вартість новоствореного майна - житла (квартири) становить 427 498 грн. Оплата в розмірі 70% вартості житла (квартири), що в грошовому еквіваленті становить 300000, 00 грн, здійснюється до 24.06.2014 року, решта суми 127 498, 00 грн. - щоквартально рівними частинами до введення будинку в експлуатацію.

Статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно з ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Як визначено ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як встановлено рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 16.02.2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, яке не оскаржувалось і набрало законної сили, фактичні шлюбні відносини між сторонами у справі припинені з травня 2015 року, а проживати окремо вони почали з вересня 2015 року. У рішенні також зазначалось, що чоловік матеріально сім'ю не забезпечує, що і є причиною розірвання шлюбу (а.с.4).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» укладається договір відступлення майнових прав на нерухомість, яка є об'єктом будівництва, з відкладальними умовами.

Відповідно до умов договору № 136 від 23.06.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТзОВ «Житлобуд-2» предметом є домовленість сторін про здійснення ТзОВ «Житлобуд-2» за рахунок власних активів (матеріальних та нематеріальних) діяльності по будівництву житла із наступною передачею у власність ОСОБА_4, а саме, 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 57, 77 кв.м. ОСОБА_4 зобов'язався прийняти це житло (квартиру) і оплатити його вартість (загальну площу квартири згідно замірів БТІ) на умовах і в строки, передбачені договором.

Договором передбачалась здача квартири з будівельною готовністю, яка включала в себе лише загально-будівельні роботи, внутрішні роботи - штукатурка стін, улаштування стяжки підлоги, встановлення вікон, вхідних дверей, без врахування встановлення сантехнічних приладів, газової плити та каналізаційних гребінок, без встановлення електроарматури (вимикачі, розетки) та іншого.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що сторона 1 передає, а сторона 2 приймає згідно з актом приймання-передачі приміщення на протязі 10 днів після реєстрації декларації про готовність будинку і передає документи, які посвідчують право сторони 2 на житло (квартиру) згідно з цим договором для подальшої передачі у відділ державної реєстрації оформлення права власності на житло.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що з урахуванням отриманих особистих коштів у сумі 260260 грн. від продажу відповідачем ОСОБА_4 власної квартири 03 червня 2014 року ним було сплачено пайових внесків у 2014 році на суму 352498 грн, а також після припинення фактичних шлюбних відносин, що встановлено судовим рішенням, у 2015 році сплачено 50000 грн., та ОСОБА_8 внесено 03.09.2015 року 15000 грн., що підтверджено відповідними квитанціями (а.с.8-10). Інших доказів про повну сплату суми за договором позивачем не надано, в тому числі і щодо сплати за рахунок спільних коштів сім'ї.

Декларація про готовність об'єкта до експлуатації «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями на вул. Відродження, 50 в с. Липини Луцького району» зареєстрована Управлінням ДАБІ у Волинській області 19.08.2015 року.

Зі змісту Декларації вбачається, що замовником будівництва будинку з офісними приміщеннями було Управління Волинської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату, а відповідач ТзОВ «Житлобуд-2» - генеральним підрядником.

08.09.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір відступлення права вимоги № 09, за умовами якого ОСОБА_5 отримує майнове право на отримання квартири АДРЕСА_1.

Вказаний договір ніким не оскаржувався, недійсним не визнавався. Отже, є чинним, відповідно до презумпції правомірності правочину, передбаченого ст.204 ЦК України, якою встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

На підставі акту прийому - передачі від 08.09.2015 року ТОВ «Житлобуд-2» передало ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Як встановлено судом із висновку № 39/5 будівельно-технічної експертизи від 02.02.2018 року, проведеної на замовлення відповідачів, після передачі зазначеної квартири ОСОБА_5 останньою було здійснено ремонтні роботи з оздоблення стін, влаштування підлоги, встановлення внутрішніх дверей, сантехніки тощо, в результаті чого істотно збільшилась її вартість порівняно із початковою вартістю квартири в стані, яка була до її поліпшення, тобто її вартість становила на час проведення експертизи 1046811 грн (а.с.80-92).

Після завершення будівництва даний об'єкт нерухомості зданий в експлуатацію та право власності на нього було зареєстроване за ОСОБА_5 у встановленому законом порядку.

21.07.2017 року згідно з договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 спірну квартиру АДРЕСА_1.

Правочин щодо заміни кредитора в зобов'язанні повинен вчинятись у тій же формі, що і правочин, на підставі якого виникло це зобов'язання. Договір про участь у фінансуванні будівництва від 23 червня 2014 року укладений без письмової згоди іншого з подружжя, не посвідчувався нотаріально та позивач письмової згоди не зобов'язана подавати. Зі змісту договору про участь у фінансуванні будівництва вбачається, що ОСОБА_4 на підставі умов даного договору набуває лише майнові права на об'єкт інвестування.

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент укладення договору, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Укладаючи договір відступлення прав, відповідач власником спірного майна не був, тобто мав лише майнові права на об'єкт інвестування.

У відповідача ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру на час перебування у шлюбних відносинах з позивачем не виникло. Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору про спільну діяльність Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Разом з тим частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Аналізуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час припинення шлюбних відносин такого майна у власності подружжя не існувало, а вимог щодо стягнення частини коштів, вкладених у загальну суму пайових внесків, позивач не ставила.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід зазначити, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам у справі та обґрунтовано дійшов висновку про те, що спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення в оскаржуваній частині є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді