Постанова

Іменем України

22 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 713/1517/15-ц

провадження № 61-4253св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2016 року у складі головуючого судді Кириляк А.Ю. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Перепелюк Л. М., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 квітня 2006 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 12 500 дол. США терміном користування до 20 квітня 2010 року, а позичальник зобов'язалася його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що передбачені цим договором.

На забезпечення виконання умов цього договору та зобов'язань позичальника у цей же день між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за якими останній поручився перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_3 за основним договором.

Внаслідок порушення взятих на себе зобов'язань за позичальником станом на 10 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 6 295,88 дол. США, за процентами за користування кредитом - 14 332,47 дол. США, з комісії за користування кредитом - 302,50 дол. США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 24 950,29 дол. США, всього у сумі 45 881,14 дол. США.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову АТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Зокрема, судом встановлено початок перебігу строку позовної давності з 20 квітня 2010 року, тобто з дня закінчення терміну дії кредитного договору, а з відповідним позовом банк звернувся 27 серпня 2015 року, тобто після спливу трирічного строку, встановленого нормами статті 257 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом згідно з кредитним договором від 21 квітня 2006 року станом на 10 липня 2015 року у розмірі 2 266,52 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 58 012 грн 29 коп.

У решті вимог АТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції не відповідає положенням статті 213 ЦПК України, а саме: не містить висновків щодо доведеності позовних вимог, що є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності, або самостійною підставою для відмови у позові при їх недоведеності, а також допущено неповне з'ясування обставин справи, що потягло невірне визначення початку перебігу строку та застосування норм матеріального права, які регулюють порядок пред'явлення вимог до поручителя.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наявність судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитом не позбавляє права кредитора вимагати виконання кредитних зобов'язань шляхом стягнення заборгованих сум згідно з умовами кредитного договору, із застосуванням статті 625 ЦК України, які позивачем не заявлялися. З урахуванням вимог диспозитивності, такі вимоги є окремою підставою для звернення до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення кредитної заборгованості із поручителя ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції зазначив, що порука припинилася ще у січні 2010 року, оскільки у липні 2009 року банк використав своє право дострокового стягнення заборгованості за кредитом, тобто змінив строк виконання основного зобов'язання.

Визначаючи розмір заборгованості позичальника за відсотками, суд апеляційної інстанції виходив із того, що повне або часткове виконання зобов'язань щодо повернення тіла кредиту ОСОБА_3 заперечується, проте нею заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Враховуючи розмір залишку непогашеної частини тіла кредиту в сумі 6 295,88 доларів США та визначені пунктом 1.1 кредитного договору відсотки у розмірі 1 % на місяць за користування ним, зверненню у серпні 2015 року до суду із цим позовом передувало 36 місяців (3 роки), тобто стягненню підлягає 36 % за користування кредитом, що складає 2 266,52 дол. США.

У листопаді 2016 року АТ «КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій просило рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга аргументована тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Оскільки правовідносини між сторонами не припинилися, тому банк не позбавлений права нарахувати заборгованість за відповідним кредитним договором та стягнути на свою користь такі суми. Не сплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності за кожним із платежів.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 713/1517/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, що21 квітня 2006 року між АТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 12 500 дол. США зі сплатою 1,00 % на місяць та строком повернення до 20 квітня 2010 року.

На забезпечення виконання умов договору у цей же день між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

У зв'язку з порушенням боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту у 2010 році АТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про дострокове повернення всієї суми кредиту, за яким станом на 10 листопада 2009 року заборгованість становила 7 789,38 дол. США, у тому числі: 6295,88 дол. США - заборгованість за кредитом, 1 170,00 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 137,50 дол. США - заборгованість із комісії, 186,00 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 квітня 2006 року станом на 10 листопада 2009 року у розмірі 7 789,38 дол. США, що еквівалентно 61 769,78 грн.

Звертаючись до суду з позовом у серпні 2015 року, банк послався на те, що судове рішення не виконано і станом на 10 липня 2015 року наявна заборгованість у розмірі 45 881,14 дол. США, яка складається з 6 295,88 дол. США - заборгованості за кредитом; 14 332,47 дол. США - заборгованості за процентами за користування кредитом, 302,50 дол. США - заборгованості з комісії за користуванням кредитом; 24 950,29 дол. США - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань.

АТ КБ «ПриватБанк» наполягало на тому, що зобов'язання за кредитним договором не припинено, оскільки відповідач кредитні кошти не повернув, а тому банк має право на стягнення заборгованості до повного її погашення.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подала письмову заяву про застосування позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку зі спливом позовної давності порушене право позивача не підлягає захисту.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, виходив із того, що зверненню у серпні 2015 року до суду із цим позовом передувало 36 місяців (3 роки), тобто стягненню підлягає 36 % за користування кредитом.

Проте з висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 21 квітня 2010 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 20 квітня 2010 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 20 квітня 2010 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Звертаючись у 2010 році до суду з позовом про стягнення усієї заборгованості за договором про іпотечний кредит, АТ «КБ «ПриватБанк» змінило строк виконання основного зобов'язання, а тому з моменту пред'явлення указаної позовної вимоги припинилось і право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Таким чином висновок суду апеляційної інстанції про те, що кредитор має право на нарахування процентів у межах позовної давності, обчисленої за три роки до дня звернення до суду, є помилковим.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованої на прострочену заборгованість за кредитом станом на 10 липня 2017 року, апеляційний суд не звернув увагу на те, що припинення обов'язку позичальника з подальшої оплати щомісячних платежів з погашення кредиту після прийняття Вижницьким районним судом Чернівецької області від 27 травня 2010 року про стягнення кредиту зумовлює припинення права кредитора на продовження нарахування і стягнення відсотків за кредитом, який вже стягнутий судом.

Встановивши, що банк звернувся до суду поза межами позовної давності, про застосування наслідків якої заявляла відповідач, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що після ухвалення рішення позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання, що призвело до збільшення заборгованості за кредитом, тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, є безпідставними, оскільки такі вимоги суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, не заслуговує на увагу, оскільки позовна заява та розрахунок заборгованості не містять вимог щодо стягнення штрафних санкцій передбачених статтею 625 ЦК України, а отже і відсутні підстави для застосування таких вимог судом касаційної інстанції, який перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу АТ «КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2016 року скасувати, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2016 року залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило