Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 317/600/17

провадження № 61-7315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватне підприємство «Радикал», приватне підприємство «Аргумент», публічне акціонерне товариство «Фінбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області у складі судді Сакояна Д. І. від 28 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Крилової О. В., від 26 жовтня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Радикал» (далі - ПП «Радикал»), приватного підприємства «Аргумент» (далі - ПП «Аргумент»), публічного акціонерного товариства «Фінбанк» (далі - ПАТ «Фінбанк») про визнання незаконним дій та визнання недійсним набуття права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 28 лютого 2013 року між ПАТ «Фінбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Тонмет Груп» (далі - ТОВ «Тонмет Груп») був укладений кредитний договір на суму 1 390 000,00 грн, зі сплатою 28 % річних, строком до 27 лютого 2015 року.

Того ж дня, між тими ж самими особами був укладений кредитний договір на суму 400 000,00 грн, зі сплатою 29 % річних, строком до 27 лютого 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 28 лютого 2013 року між ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку банку земельну ділянку площею 0,12 га та садовий будинок АДРЕСА_1.

28 листопада 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення ТОВ «Тонмет Груп».

У лютому 2014 року ПАТ «Фінбанк» прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому пунктом 11.3.1 договору іпотеки від 28 лютого 2013 року та статтею 37 Закону України «Про іпотеку», шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

25 лютого 2014 року ПАТ «Фінбанк» звернулося до реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області з метою реєстрації права власності на предмет іпотеки.

На підставі рішень державного реєстратора реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області від 12 та 24 березня 2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію права власності за ПАТ «Фінбанк» на земельну ділянку АДРЕСА_1.

У процедурі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Фінбанк» були використані звіти про оцінку майна - садового будинку та земельної ділянки, що виготовлені ПП «Радикал» та ПП «Аргумент» спільно з ПП «Радикал».

Зазначав, що вказані звіти суперечать вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та положенням Національних стандартів оцінки майнових прав, вартість оцінки майна є заниженою, чим порушено його права як власника.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_5 просив визнати незаконним проведення ПП «Радикал» оцінки садового будинку № АДРЕСА_1 Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області; визнати незаконним проведення ПП «Аргумент» та ПП «Радикал» оцінки земельної ділянки АДРЕСА_1 визнати незаконним та таким, що суперечить частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку», набуття ПАТ «Фінбанк» права власності на вказані садовий будинок та земельну ділянку; визнати недійсним набуття ПАТ «Фінбанк» права власності на зазначені садовий будинок та земельну ділянку.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб судового захисту не є ефективним.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, оскільки позивач обрав неефективний спосіб судового захисту.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили йому у позові, оскільки ним вірно обрано спосіб захисту порушеного права і вірно визначено коло осіб, які беруть участь у справі. Зазначав, що порушення закону допустили всі відповідачі, як суб'єкти оціночної діяльності, так і банк. Жоден з обраних ним способів захисту не суперечить вимогам закону. Всі обрані способи захисту є ефективними з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і не суперечать рішенню Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства».

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 28 лютого 2013 року між ПАТ «Фінбанк» та ТОВ «Тонмет Груп» був укладений кредитний договір на суму 1 390 000,00 грн, зі сплатою 28 % річних, строком до 27 лютого 2015 року.

Згідно з додатковою угодою від 23 липня 2013 року до кредитного договору від 28 лютого 2013 року сторони внесли зміни до пункту 1.1 кредитного договору в частині процентної ставки, визначивши її у розмірі 24 %.

28 лютого 2013 року між ПАТ «Фінбанк» та ТОВ «Тонмет Груп» був укладений договір овердрафту на суму 400 000,00 грн, зі сплатою 29 % річних, строком до 27 лютого 2014 року.

Згідно з додатковою угодою від 23 липня 2013 року до договору овердрафту від 28 лютого 2013 року сторони внесли зміни до пункту 2.2 кредитного договору в частині процентної ставки, визначивши її у розмірі 25 %, та в частині ліміту овердрафту, визначивши його на рівні 100 000,00 грн.

На забезпечення виконання вимог за вищевказаними кредитними договорами 28 лютого 2013 року між ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого предметом іпотеки є земельна ділянка АДРЕСА_1.

22 січня 2014 року ПАТ «Фінбанк» направило ОСОБА_5 повідомлення про усунення порушень основного зобов'язання, в якому банк просив сплатити заборгованість ТОВ «Тонмет Груп» у розмірі 1 014 056,47 грн та вказував, що у разі непогашення заборгованості ПАТ «Фінбанк» буде звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічне повідомлення направлено також й ТОВ «Тонмет Груп».

Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 28 листопада 2014 року був внесений запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи ТОВ «Тонмет Груп».

У лютому 2014 року ПАТ «Фінбанк» прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному пунктом 11.3.1 договору іпотеки від 28 лютого 2013 року та статтею 37 Закону України «Про іпотеку» - шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

ПАТ «Фінбанк» звернулось до реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області з метою реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору від 28 лютого 2013 року.

12 та 24 березня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про реєстрацію права власності за ПАТ «Фінбанк» на земельну ділянку АДРЕСА_1.

Згідно зі звітом про оцінку майна, складеного ПП «Радикал», вартість об'єкта оцінки - садового будинку, що розташований на земельній ділянці площею 0,120 га, та знаходиться за адресою: обслуговуючий садово-городній кооператив «Мостобуд-5», Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області, станом на 19 лютого 2014 року складає 1 219 538,00 грн, у тому числі: 281 460,00 грн - вартість земельної ділянки; 938 078,00 - вартість земельних поліпшень.

Згідно зі звітом про оцінку майна, складеного ПП «Аргумент» спільно з ПП «Радикал», вартість об'єкта оцінки - земельної ділянки площею 0,1200 га, що знаходиться за адресою: обслуговуючий садово-городній кооператив «Мостобуд-5», Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області, станом на 19 лютого 2014 року складає 281 460,00 грн.

Вказані звіти були використані ПАТ «Фінбанк» у процедурі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі звітом про оцінку майна, складеного ТОВ «Схід-П Експерт» на замовлення ОСОБА_5 після закінчення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, вартість об'єкта оцінки - садового будинку, що розташований за адресою: обслуговуючий садово-городній кооператив «Мостобуд-5», Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області, станом на 23 лютого 2016 року складає 4 002 693,00 грн без ПДВ, а станом на 19 лютого 2014 року -1 286 315 грн без ПДВ.

Відповідно до рецензії на звіт про визначення ринкової вартості спірних садового будинку та земельної ділянки, який виконаний ПП «Радикал», звіт не у повній мірі відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватись з метою, визначеною у звіті, після виправлення недоліків.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, пунктом 11.3.1 іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України.

Чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 просив визнати незаконним проведення оцінки предмета іпотеки, на підставі якої здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Фінбанк», та, як наслідок, визнати незаконним та недійсним набуття ПАТ «Фінбанк» права власності на предмет іпотеки.

При цьому ОСОБА_5 не пред'являв вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Фінбанк».

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди попередніх інстанцій правильно посилались на його неефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Судами попередніх інстанцій правильно зазначено, що позивач не обґрунтував, яким чином обрані ним способи захисту зможуть забезпечити реальний та ефективний захист порушеного (невизнаного) права, а саме повернення у власність позивача спірних садового будинку та земельної ділянки, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Так, оцінка майна відповідачами була проведена у рамках процедури звернення стягнення на предмети іпотеки.

Викладення ПП «Аргумент» та ПП «Радикал» певних відомостей у звітах про незалежну оцінку об'єктів нерухомого майна на замовлення ПАТ «Фінбанк» не можна вважати таким, що порушує права позивача, які підлягають судовому захисту. Дії суб'єктів оціночної діяльності зі складання звітів є способом реалізації наданих ним компетенції. Самі по собі дії зі складання звітів не тягнуть для позивача будь-яких правових наслідків.

Установивши, що позовні вимоги не спрямовані на захист права (законного інтересу) позивача та не можуть бути самостійним предметом розгляду у суді, оскільки невідривно пов'язані з кінцевим рішенням уповноваженого органу (посадової особи) про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективними у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводять до відновлення його прав, оскільки залишаються чинними рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а сама по собі констатація фактів допущених відповідачами при здійсненні оцінки нерухомого майна неповноти чи невідповідності, не може виступати окремим предметом позовних вимог.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 обрав ефективний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта