РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16839/17

пр. № 2/759/2761/18

07 грудня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П'ятничук І.В.,

при секретарі - Медвідчук В.В.,

з участю представника позивача - Підлісного С.В.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи - Цвєткової К.В.,

представника третьої особи - Костюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом

Приватного акціонерного товариства «АТЕК» до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Закон і право», ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Департамент комунальної власності м.Києва, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рентал Девелопмент Груп» про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

08.11.2017 року представник ПАТ «АТЕК» за довіреністю - Підлісний С.Б. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ТОВ «Юридична компанія «Закон і Право», ОСОБА_6, ОСОБА_7 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд ухвалити рішення про :

- визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 21.06.2010р., на об'єкти розташовані в АДРЕСА_1 від 13.06.2010 р № 892С/НП виданого на ім»я ОСОБА_5,

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилої будівлі, загальною площею 3448.5 кв.м (Літ. «А») і нежилої будівлі (допоміжної будівлі), загальною площею 68.4 кв.м (Літ. «Б»), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 02.02.2011 року між ОСОБА_5, як продавцем та ОСОБА_6,

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі (літ.А) площею 3448,50 кв.м. та допоміжної будівлі (літ.Б) площею 68,4 кв.м., загальна площа становить 3516,90 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 від 10.08.2012 р. укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Юридична компанія «Закон і право», що посвідчений 10.08.2012 р.,

- визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності від 14.06.2010 р., на об'єкти розташовані в АДРЕСА_2, видане Головним управлінням Комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім'я гр. ОСОБА_5,

- визнання недійсним договору купівлі-продажу купівлі-продажу нежилої будівлі, загальною площею 3429,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, укладений 02.02.2011 року між ОСОБА_5, як продавцем та ОСОБА_7, як покупцем,

- визнання недійсним договору купівлі- нежилої будівлі, загальною площею 3429,3 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_1 від 10.08.2012 р. укладений між ОСОБА_7 та ТОВ «Юридична компанія «Закон і право», що посвідчений 10.08.2012 р.

Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що Рішенням № 50 від 11.01.1955р. та Рішенням від 15.06.1946р. Виконавчого комітету Київської міської ради Народних депутатів Київському заводу Червоний екскаватор" "Головекскаватор" Міністерства транспортного та важкого машинобудування СРСР було відведено та надано у користування земельну ділянку в АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4. Відповідно рішення виконавчого комітету Київської міської Ради трудящих від зо червня 1967 року №1039. Київським заводом «Червоний екскаватор» в експлуатацію гуртожиток та трансформаторна підстанція, яким, відповідно до тогочасного Генплану міста, присвоєно адреса: АДРЕСА_1.

24.09.1990 року між Міністерством важкого машинобудування СРСР та організацією орендарів Київського екскаваторного заводу укладено договір оренди державного майна заводу. Відповідно до умов договору в оренду надавалося все майно заводу, що знаходилося в нього балансі на 01.10.1990, у т. ч. невиробничі основні фонди. Умовами договору передбачалось право орендаря на викуп орендованого державного майна.

15.01.1991 трудовому колективу орендного підприємства - Київського Ордену Трудового Червоного Прапору екскаваторного заводу було видано Державний акт про викуп майна [орендного підприємства] згідно якого організації орендарів - членам трудового колективу було передано у власність нерухоме майно - будівлі та споруди, розташовані у АДРЕСА_1,АДРЕСА_2

Починаючи з 1991 року Приватне акціонерне товариство «АТЕК» сплачує земельний податок за ділянки розташовані за адресам АДРЕСА_1, АДРЕСА_2.. Слід також зазначити що відповідно до даних публічної кадастрової карти України земельна ділянка КОАТУУ: НОМЕР_3 включає в себе як гуртожитки по АДРЕСА_1 так і виробничий майданчик ПРАТ «АТЕК».

Таким чином, Приватне акціонерне товариство "Атек", будучи правонаступником Київського заводу "Червоний екскаватор" (згодом Київського екскаваторного заводу), є користувачем відповідної земельної ділянки та власником об'єктів нерухомого майна, розташованих в АДРЕСА_1, АДРЕСА_2. Спірне Нерухоме майно включає в себе дві будівлі, що розташовані на відповідній земельній ділянці.

Вищевказані обставини також підтверджуються постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2005 та постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2005 у справі № 31/514-6/431.

Однак, позивач довідався про порушення його права власності на спірне нерухоме майно, Зокрема, позивачу стало відомо про подвійні розділи, відкриті у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірного нерухомого майна. Таким чином, Позивач не може повною мірою реалізувати своє право власності на Спірне Нерухоме майно у зв'язку з тим, що на теж саме нерухоме майно також зареєстровано право власності відповідачів-юридичних осіб, що є свідченням наявності порушення (обмеження) права власності позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном, у зв'язку з чим вимушений був звернутись до суду з вищезазначеним позовом.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 24.11.2017 р. відкрито провадження по справі.

Як відомо, з 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В свою чергу, як передбачено ч. 2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст.19, 274-282 ЦПК України, справу призначено до розгляду по суті у загальному позовному провадженні за участю сторін.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві просив заявлені позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду направив відзив на позовну заяву від 26.03.2018 року, в якому посилався на те, що факт видачі свідоцтва про право власності від 14.06.2010 року та від 21.06.2010 року та дійсність договорів купівлі-продажу нерухомості від 02.02.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підлягають доказуванню, тому що доведені і встановлені рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 03.07.2012, які набрали законної сили, ніким не оскаржені та не скасовані, в задоволенні заявлених вимог позову просив відмовити, також вказуючи на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, враховуючи надані пояснення та думку учасників судового розгляду суд вважає можливим розглянути справу в відсутності вказаного відповідача.

Представник ТОВ «Юридична компанія «Закон і право» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, та на те, що ними набуто право власності на вказане майно відповідно до вимог чинного законодавства.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не відомі, тому з врахуванням думки учасників судового розгляду суд вважає можливим розглянути справу в їх відсутності.

Представник третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департаменту комунальної власності м.Києва, в судовому засіданні щодо заявлених вимог заперечувала, вказуючи на те, що оспорювані позивачем свідоцтво про право власності від 21.06.2010р., на об'єкти розташовані в АДРЕСА_1 від 13.06.2010 р № 892С/НП на ім'я ОСОБА_5 та свідоцтво про право власності від 21.06.2010р., на об'єкти розташовані в АДРЕСА_1 від 13.06.2010 р № 892С/НП на ім'я ОСОБА_5 не видавались, а тому не може бути і підстав для визнання даних свідоцтв недійсними.

Представник ТОВ «Рентал Девелопмент Груп» в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала вказуючи на те що ТОВ «Рентал Девелопмент Груп» є законним власником будівлі за адресою : АДРЕСА_2 (літ.А) право власності зареєстровано 02.03.2015 р., договори та судові рішення на підставі яких набуто право власності є дійсними, з 2015 р. товариство відкрито користується вказаним майном, також вказували на те, що з 2013 р. ПрАТ «АТЕК» було відомо про існування свідоцтва про право власності від 14.06.2010 р. а тому вказаний позов до суду в листопаді 2017 р. позивачем подано з пропуском строку позовної давності, враховуючи наведене просили в задоволенні вимог відмовити.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає зо позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що рішенням № 50 від 11.01.1955р. та рішенням від 15.06.1946р. Виконавчого комітету Київської міської ради Народних депутатів Київському заводу Червоний екскаватор" "Головекскаватор" Міністерства транспортного та важкого машинобудування СРСР було відведено та надано у користування земельну ділянку в АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4. Відповідно рішення виконавчого комітету Київської міської Ради трудящих від зо червня 1967 року №1039. Київським заводом «Червоний екскаватор» в експлуатацію гуртожиток та трансформаторна підстанція, яким, відповідно до тогочасного Генплану міста, присвоєно адреса: АДРЕСА_1.

24.09.1990 року між Міністерством важкого машинобудування СРСР та організацією орендарів Київського екскаваторного заводу укладено договір оренди державного майна заводу. Відповідно до умов договору в оренду надавалося все майно заводу, що знаходилося в нього балансі на 01.10.1990, у т. ч. невиробничі основні фонди. Умовами договору передбачалось право орендаря на викуп орендованого державного майна.

15.01.1991 трудовому колективу орендного підприємства - Київського Ордену Трудового Червоного Прапору екскаваторного заводу було видано Державний акт про викуп майна [орендного підприємства] згідно якого організації орендарів - членам трудового колективу було передано у власність нерухоме майно - будівлі та споруди, розташовані у АДРЕСА_1,АДРЕСА_2

Починаючи з 1991 року Приватне акціонерне товариство «АТЕК» сплачує земельний податок за ділянки розташовані за адресам АДРЕСА_1, АДРЕСА_2.. Слід також зазначити що відповідно до даних публічної кадастрової карти України земельна ділянка КОАТУУ: НОМЕР_3 включає в себе як гуртожитки по АДРЕСА_1 так і виробничий майданчик ПРАТ «АТЕК».

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.03.2015 р. власником нежитлового приміщення під літ.А буд.АДРЕСА_2 загальною площею 3429,3 кв.м. є ТОВ «Рентал Девелопмент Груп».

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до рішення Брянківського міського суду Луганської області від 03.07.2012 р. у справі № 1206/645/12 за ОСОБА_7 визнано право власності на нежитлове приміщення під літ.А буд.АДРЕСА_2 загальною площею 3429,3 кв.м. є ТОВ «Рентал Девелопмент Груп».

Відповідно до довідки ДП « Інформаційні судові системи» ДСА України від 30.03.2018 р. вказане рішення суду зареєстроване в реєстрі 20 липня 2012 р. за реєстаційним номером 25245958.

10.08.2012 р. між ОСОБА_7 як продавцем та ТОВ « Юридична компанія «Закон і право» як покупцем укладено догові купівлі-продажу нежитлового приміщення під літ.А буд.АДРЕСА_2 загальною площею 3429,3 кв.м. посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чернишем Ю.В.

17.08.2012 р. між ТОВ « Юридична компанія «Закон і право» як продавцем та ТОВ «Інвестиції в нерухомість та управління» як покупцем укладено догові купівлі-продажу нежитлового приміщення під літ.А буд.АДРЕСА_2 загальною площею 3429,3 кв.м. посвідчений приватним нотаріусом КМНО Микитченко О.В.

03.03.2014 р. між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 укладено договір позики, а 03.03.2014 р. між ОСОБА_12 та ТОВ «Інвестиції в нерухомість та управління» як поручителем укладено договір поруки, відпвідно до умов якого ТОВ поручилося перед ОСОБА_12 за виконання ОСОБА_13 зобов»язань за договором позики від 03.03.2014 р.

Згідно вказаного договору поруки ТОВ «Інвестиції в нерухомість та управління» зобов'язувалась перед ОСОБА_12 у випадку відсутності грошових коштів у ОСОБА_13 передати у власність ОСОБА_12 приміщення під літ.А буд.АДРЕСА_2 загальною площею 3429,3 кв.м. В подольшому ОСОБА_13 зобов»язання за договром позики не виконала, тому ОСОБА_12 звернувся до Солом»янського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_13 та ТОВ «Інвестиції в нерухомість та управління»про стягнення заборгованості за договором позики та договором поруки та визнання права власності на будівлю.

Відповідно до рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 10.11.2014 р. позовні вимоги ОСОБА_12 задоволено частково, визнано за ОСОБА_12 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) право власності на нежитлову будівлю площею 3429, 30 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, для задоволення вимог ОСОБА_12 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) в рахунок погашення заборгованості в розмірі 16 275 000 (шістнадцять мільйонів двісті сімдесят п'ять тисяч) гривень 00 копійок за договором позики від 03.03.2014 року, договором поруки від 03.03.2014 року.

Як вбачається з даного рішення суду, яке набуло законної сили, відповідач ОСОБА_13 позов визнала частково, не заперечувала щодо звернення стягнення на майно, вказаним рішенням встановлено, що 03.03.2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_13 було укладено Договір цільової позики на суму 16 275 000 гривень 00 коп., відповідач ОСОБА_13 свої зобов'язання за договором цільової позики від 03.03.2014 року не виконала у передбачені договором строки, в зв'язку з чим позивачем була направлена вимога про усунення порушення та виконання зобов'язання, проте зазначена вимога була залишена відповідачем без уваги, дій спрямованих на погашення боргу, який з урахуванням нарахованих штрафних санкцій та обрахуванням суми боргу, становить 21 368 325 грн. 00 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_13 є генеральним директором ПрАТ «АТЕК».

Відповідно до рішення Брянківського міського суду Луганської області від 03 липня 2012 року за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_15 про визнання договору дійсним та стягнення грошової суми, та зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про визнання права власності на майно, вирішено, позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити. Визнати договір купівлі-продажу нежилої будівлі, загальною площею 3448.5 кв.м (Літ. «А») і нежилої будівлі (допоміжної будівлі), загальною площею 68.4 кв.м (Літ. «Б»), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 від 05.03.2011 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, дійсним. Визнати за ОСОБА_6 право власності на нежилу будівлю, загальною площею 3448.5 кв.м (Літ. «А»), нежилу будівлю (допоміжну будівлю), загальною площею 68.4 кв.м (Літ. «Б»), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язати Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна»() зареєструвати право власності за ОСОБА_6 на нежилу будівлю, загальною площею 3448,5 кв.м (Літ. «А»), нежилу будівлю (допоміжну будівлю), загальною площею 68,4 кв.м (Літ. «Б»), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

З даного рішення суду вбачається, що позивач ОСОБА_14 звернулась у суд із зазначеним вище позовом до ОСОБА_15, посилаючись на те, що 20.12.2010 року між ними укладено договір про надання посередницьких послуг, на підставі якого вона передала відповідачу гроші в сумі 14000 грн., але відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, гроші повертати відмовляється, посилаючись на їх відсутність. Просить визнати договір про надання послуг від 20.12.2010 року, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_15 дійсним, стягнути з ОСОБА_15 на її користь 14000 грн. та накласти арешт на об'єкти нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1.

ОСОБА_16 у якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору звернулась у суд із позовом до ОСОБА_14 та ОСОБА_15, посилаючись на те, що з 05 березня 2011 року є власником нежилої будівлі, загальною площею 3448.5 кв.м (Літ. «А») і нежилої будівлі (допоміжної будівлі), загальною площею 68.4 кв.м (Літ. «Б»), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, які придбала у ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 05.03.2011 року. Вона дійсно зверталась до ОСОБА_15 за консультацією щодо продажу зазначеного нерухомого майна, але потім змінила наміри, при цьому з ОСОБА_14 вона не знайома і ніяких договорів з нею не укладала та ніяких грошей від неї не отримувала. Вважає себе належним власником зазначеного нерухомого майна, так як придбала його на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.03.2011 року; накладення арешту на зазначені об'єкти нерухомості порушить її права власника, тому просить відмовити ОСОБА_14 у задоволенні позовних вимог про визнання договору дійсним та накладення арешту та задовольнити її позовні вимоги.

Дане рішення суду набуло законної сили.

В судовому засіданні представником позивача повідоме но суд про те, що вказані рішення суду позивачем не оскаржені.

Крім того, з рішення Господарського суду м.Києва від 04.12.2013 р. вбачається що при розгляді даної справи судом досліджувались обставини щодо набуття в 2010 р. права власності на будівлю площею 3429, 30 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, з наведених обставин вбачається, що з 2013 р. ПрАТ «АТЕК» було відомо про існування не тільки оскаржуваних свідоцтв а і договорів купівлі-продажу.

Також слід зауважити, що стороною по справі, відповідачем за позовом ОСОБА_12 була ОСОБА_13 яка є генеральним директором ПрАТ «АТЕК» і тому є всі підстави стверджувати, що стороні позивача було відомо про існування обставин які предметом даного спору ще в 2013 році.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Проте, всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своєї позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається.

Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника».

Представником позивача не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Однак, представником позивача не надано доказів як щодо заявлених позовних вимог так і щодо заперечень на заяву відповідача ОСОБА_5 та представника третьої особи ТОВ «Рентал Девелопмент Груп» про пропуск строку позовної давності позивачем щодо звернення до суду з вказаним позовом.

Виходячи з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно норм ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009; п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»; 4, ст.ст. 10, 203, 215, 256, 257, 260, 261, 267 ЦК України, 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «АТЕК» залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В.П'ятничук