Справа № 362/812/17
Провадження № 2/362/359/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

з участю: секретарів - Хоменко О.А., Сілецької М.О., Вакуленко О.О., Шаблій Т.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 р. позивач звернулася до суду з даним позовом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є власником вищевказаного спірного будинку, в якому вона зареєстрована. Однак відповідач чинить реальні перешкоди у користуванні житлом, зокрема, застосовує до неї фізичну силу (побиття), встановив нові замки на воротах до прибудинкової території та дверях до будинку без надання їй ключів. Крім того, як зазначає позивач, відповідач, неправомірно обмежуючи її право на користування будинком, намагався в судовому порядку визнати її такою, що втратила право на користування житловим будинком, в задоволенні якого було відмовлено. В звязку з цим, не маючи іншого житла, позивач разом з сином змушена була звертатись за тимчасовим притулком до своїх друзів, а неодноразові спроби позивача повернутись до будинку залишились безрезультатними та наштовхувались на агресивний супротив з боку відповідача, який не допускає її до будинку.

Позивач, вважаючи дії відповідача неправомірними та такими, що порушують її право на користування житловим приміщенням, просить суд усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом її вселення у житловий будинок № 30 по вул. Свободи (вул. Леніна) в с. Велика Солтанівка, Васильківського району Київської області.

23.11.2017 р. ОСОБА_5 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Однак, ухвалою суду від 26.02.2018 р. у відкритті провадження за зустрічним позовом було відмовлено, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду про той самий предмет і з тих самих підстав. Ухвала суду не оскаржена та набрала законної сили.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в позові, при цьому, в ході судового розгляду справи позивач пояснила, що в 2016 р. та влітку 2017 р. вона останній раз намагалася потрапити до спірного будинку. В подальшому до відповідача не зверталась, до будинку не приїздила, оскільки відповідач її не допускав раніше, ображав нецензурною лайкою, ним тоді було замінено замки та територію будинку огороджено сіткою. Поліцію вона викликала в 2017 р., а останній акт депутата було складено в 2016 р.

12.12.2018 р. в судове засідання позивач та його представник до суду не зявились, від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить проводити розгляд справи без участі позивача та його, заявлені позовні вимоги підтримують.

Відповідач та його представник також в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені судом належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, своїм правом на подачу відзиву на позов не скористались. Разом з тим, в попередніх судових засіданнях щодо вимог позову ОСОБА_6 представник відповідача заперечувала.

В звязку з цим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши показання свідка, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч. 4 ст. 156 ЖК України).

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 є власником (1/1 частка) житлового будинку по вул. Леніна, 30 в с. Велика Солтанівка, Васильківського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 353852, виданим 17.05.2007 р.

Разом з тим, з огляду матеріалів справи вбачається, що між сторонами вже довготривалий час існує спір щодо користування спірним будинком, який був предметом розгляду інших цивільних справ.

Згідно положень ч. 4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна права № 362/6055/15 (провадження № 2/362/ 535/15) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Рішенням суду від 04.02.2015 р. в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення було відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходив з того, що ОСОБА_1, за положенням ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК України, є членом сім'ї позивача, так як вона будучи донькою ОСОБА_7 постійно проживала разом з ОСОБА_8 і вела з ними спільне господарство; не проживає в цьому будинку з липня 2014 р., тобто менше року встановленого ст. 405 ЦК України; за місцем реєстрації та проживання була відсутня з поважних на те причин, а саме через її побиття ОСОБА_8

При цьому, зі змісту рішення встановлено, що ОСОБА_5, 02.07.1981 р. у відділі РАЦС м. Клайнедс Литовської ССР зареєстрував шлюб з ОСОБА_9, прізвище якої було змінено на ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії ІІ-ОК № 400936, виданим 02.07.1981 р. відділом РАЦС м. Клайнедс Литовської ССР, актовий запис № 980.

Крім того, зі змісту рішення встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою дружини відповідача ОСОБА_7, яка померла 30.10.2012 р.

Згідно заяви ОСОБА_1, поданої 08.10.2013 р. за місцем вимоги, засвідченої 08.10.2013 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, матір'ю останньої є ОСОБА_7, яка була зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, та померла 30.10.2012 р. ОСОБА_1, будучи спадкоємцем першої черги за законом, відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері на користь сина спадкодавця ОСОБА_10

За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального округу ДМС України УДМС України в Київській області № 2934 від 30.12.2014 р., ОСОБА_1 починаючи з 15.08.1998 р. зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_8 було подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.05.2015 р. апеляційну скаргу ОСОБА_5 було відхилено, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2015 р. залишено без змін.

В подальшому ОСОБА_8 було подано касаційну скаргу, однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.06.2015 р. у відкритті касаційного провадження було відмовлено.

Таким чином, вищевказаним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2015 р., яке набуло чинності 26.05.2015 р., було встановлено право позивача на проживання в спірному будинку як члена сімї власника будинку, яка була відсутня за місцем проживання та реєстрації менше року з поважних причин.

Однак, згоди щодо порядку користування спірним будинком між сторонами у справі в подальшому досягнуто не було, про що свідчить рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.06.2016 р., ухвалене у справі № 362/6982/15ц (провадження № 2/362/314/16) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_11 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про вселення, яке набрало законної сили 21.06.2016 р.

Так, ухвалюючи вищевказане рішення суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд виходив з того, що «даний позов пред"явлений позивачем 08.10.2015 р., що суперечить вимогам ст.405 ЦК України, оскільки і з моменту ухвалення, і з моменту набрання законної сили рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2015 р. у справі № 362/6055/14-ц, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.05.2015 р. залишено без змін, встановлено, що ОСОБА_1А за місцем реєстрації та проживання була відсутня з поважних на те причин, а саме через її побиття ОСОБА_8, отже до пред"явлення позову не пройшов один рік, а тому, підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, немає».

В свою чергу, увалюючи рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про вселення, суд врахував те, що позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували факт перешкоджання її поверненню до спірного будинку для продовження проживання.

Звертаючись до суду з даним позовом та повторно ставлячи вимогу про вселення, позивачем надано суду висновки по матеріалам перевірки Васильківського ВП ГУНП в Київській області від 26.08.2016 р. та 05.11.2016 р. (а.с.17, 22), протокол заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 05.11.2016 р. (а.с.18-19), пояснення ОСОБА_1 від 05.11.2016 р. по обставинам вчинення правопорушення (а.с.20) та акт фіксації недопущення до житлового приміщення від 05.11.2016 р. (а.с.21).

Тобто вищевказані докази встановлюють факт наявності спору щодо користування житловим будинком станом на 2016 рік.

Крім того, вищевказані обставини підтверджує допитана 13.09.2018 р. в якості свідка ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка суду показала, що вона знає позивача як жительку села 10 років. В листопаді 2016 р. коли позивач не могла зайти до себе в будинок, вона була залучена як депутат. Позивач кликала, проте ніхто не відчиняв, а хвіртка була зачинена. Потім приїхала поліція. При цьому було видно, що в будинку хтось є, проте ніхто не відчинив. Тоді позивач перелізла через паркан і сама відчинила хвіртку, і вони зайшли на територію домоволодіння. Зясувалось, що вдома були обоє - і батько, і син, проте вони так і не відчинили двері, а відповідач потім викинув речі позивача.

Разом з тим, в ході судового розгляду справи з пояснень позивача встановлено, що остання з вимогою вселення до відповідача в подальшому не зверталася.

Таким чином, доказів, які б підтверджували факт перешкоджання повернутися до спірного будинку для продовження проживання на даний час суд не має.

Крім того, в підтвердження наявності перешкод в користуванні спірним житловим будинком, позивачем надано суду заяву, адресовану голові Великосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області від 28.10.2015 р. (а.с.14) та заяву, адресовану начальнику Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області від 29.10.2015 р. (а.с.15).

Однак, враховуючи, що вищевказаним заявам була надана оцінка як доказам при ухвалені рішення суду від 10.06.2016 р., яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про вселення було відмовлено, суд не бере їх до уваги при вирішенні даного спору.

Разом з тим, при ухваленні даного рішення, суд враховує встановлений рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.06.2016 р. факт того, що позивач «самостійно залишила будинок в 2014 р., що свідчить про те, що її з даного будинку ніхто не виселяв».

Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача, оскільки останній є необґрунтованим, а отже таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354,355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Л.М.Кравченко