Постанова

Іменем України

13 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 359/7354/16-ц

провадження № 61-19597св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа: Бориспільська міська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2017 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від

31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Білоконь О. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Бориспільська міська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та відповідача - ОСОБА_7.

Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складається з земельної частки (паю), яка перебуває у колективній власності КСП «Бориспільське» розміром 3,56 умовних кадастрових гектарів без визначенням меж частки в натурі.

На момент смерті батька позивача заповіт ним складено не було, прийняття спадщини відбувалось за законом.

Спадкоємцями першої черги після смерті батька позивача, є: позивач, відповідач та їхня мати - ОСОБА_8.

12 травня 2000 року ОСОБА_5 звернувся до Бориспільської міської державної нотаріальної контори, із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з чим державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Дідок В. В. було заведено спадкову справу № 133 та видано відповідне свідоцтво, зареєстроване в Спадковому реєстрі за № 1185 на все спадкове майно без врахування наявності спадкоємців першої черги: позивача та дружини спадкодавця, ОСОБА_8

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу, не містить інформації про інших спадкоємців, що стало наслідком можливого введення відповідачем в оману державного нотаріуса Дідок В.В. щодо наявності інших спадкоємців, які входять до першої черги спадкоємців.

Порушення спадкових прав позивача вбачається в діях державного нотаріуса Дідок В. В., яка не вжила всіх необхідних заходів для забезпечення захисту всіх прав позивача та не звернулася до органу реєстрації актів цивільного стану з метою витребування відомостей та документів, які б підтвердили наявність інших спадкоємців, які входили до кола спадкоємців першої черги.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 яка не знала про наявність спадкового майна після смерті свого чоловіка, до державного нотаріуса не зверталася.

ОСОБА_4 у 2013 році дізнався про те, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх батька.

Підставою для звернення до суду є введення в оману відповідачем позивача, державного нотаріуса, не вжиття державним нотаріусом усіх заходів, передбачених на той час законодавством, які б унеможливили не включення позивача та ОСОБА_8 до кола спадкоємців першої черги та подальшого порушення права на спадкування.

За таких обставин ОСОБА_4 просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_5 за померлим ОСОБА_7 державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Дідок В. В. 12 травня 2000 року в спадковій справі

№ 133, зареєстроване в спадковому реєстрі за № 1185.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

28 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано жодного належного доказу, що він у встановленому законом порядку вступив в управління та володіння спадковим майном, або пропустив строк на звернення до нотаріальної контори з поважних причин і позивачу було продовжено такий строк на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

28 березня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

06 липня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через приймальню громадян Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

31 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема: залишено поза увагою факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_8 та спадкодавця на час смерті останнього, а також порушення права ОСОБА_4 на спадкову трансмісію, що сталося внаслідок введення в оману ОСОБА_5 нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори та халатних дій Дідок В.В. при виконанні покладених на неї обов'язків, зокрема, невжиття заходів щодо встановлення кола спадкоємців за законом.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають обставинам справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_7 у віці 82 роки.

Відповідно до вимог чинної на момент відкриття спадщини статі 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

На підставі заяви ОСОБА_5, поданої 12 травня 2000 року до Бориспільської міської державної нотаріальної контори, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Дідок В. В. 20 травня 2000 року видано оспорюване позивачем свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1185.

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивач, або дружина померлого спадкодавця ОСОБА_7, мати сторін - ОСОБА_8 у встановленому законом порядку прийняли спадщину та фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 89 років.

Відповідно до вимог статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, що був чинний на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 у передбачений законом строк, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (смерті спадкодавця), до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ані після смерті його батька ОСОБА_7 ані після смерті його матері ОСОБА_8 не звертався. Дана обставина визнана сторонами.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки суди встановили, що позивачем не надано жодного належного доказу, про те що він у встановленому статтею 549 ЦК Української РСР 1963 року порядку вступив в управління та володіння спадковим майном, або пропустив строк на звернення до нотаріальної контори з поважних причин і позивачу було продовжено такий строк на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Також Верховний Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у державного нотаріуса не було підстав залучати до спадкоємства позивача та дружину померлого спадкодавця ОСОБА_8, які до нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття ними спадщини після померлого ОСОБА_4 не звертались.

Обгрунтовано суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги посилання ОСОБА_4 на статтю 1301 ЦК України, оскільки правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після

01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК Української РСР.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 травня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

28 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

31 травня 2017 року, залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська