Справа № 369/5548/17
Провадження № 2/369/1001/18
РІШЕННЯ

Іменем України

26.12.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Дубас Т.В.,

за участю секретаря - Ріпка Л.Ю.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування. Свої вимоги обґрунтувала тим, що що їй на праві власності належала земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1. 04 березня 2017 року за нотаріально посвідченим договором дарування вона передала в дар дочці - ОСОБА_3, земельну ділянку площею 0,1709 га по АДРЕСА_1, Києво-Святошинського району Київської області. Відповідач навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вона вважала, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування. Дочка зареєстрована в АДРЕСА_1, але фактично проживає в квартирі чоловіка в АДРЕСА_2 та якось запропонувала позивачу переїхати до неї, де вона буде доглядати за нею, але взамін позивачка повинна віддати свою земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1. До укладення договору між сторонами було досягнуто згоди про обов'язок відповідача довічно утримувати позивача, а саме купувати продукти харчування, одяг та ліки, оплачувати обстеження в медичних установах, доглядати за позивачем до останнього дня життя , тощо, а позивач має обов'язок віддати їй свою земельну ділянку. Однак після того, як позивач оформила договір дарування на земельну ділянку, ставлення її до позивача зразу погіршилось, між нами постійно виникали непорозуміння. Позивач мала намір і вважала, що укладаю договір довічного утримання. Про здійснення безумовної передачі майна у власність відповідачки позивач усвідомила після того, як дочка відмовилась виконувати обов'язки по моєму утриманню, про переїзд і мови не йшло. Якби позивач була здоровою людиною та не крайня нужденність і не було обману зі сторони відповідачки щодо догляду за нею й матеріальної підтримки, позивач б ні при яких обставинах не подарувала б відповідачу свою земельну ділянку. Тому просила суд визнати недійсним договір дарування від 04.03.2017року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,1709 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори; вернути сторони в первинне становище шляхом поновлення права власності за ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1709 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.05.2017 року відкрито провадження у цивільній справі.

27.12.2017 року позивач уточнила позовні вимоги. Остаточно просила суд визнати недійсним договір дарування від 04.03.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,1709 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори; вернути сторони в первинне становище шляхом поновлення права власності за ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1709 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку, площею 0,1709 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Київською обласною державною нотаріальною контрою.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

27.08.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_5, у якому відповідача зазначає, що є рідною дочкою позивачки від першого шлюбу. У позивачки від другого шлюбу є інші діти : ОСОБА_6, 1988р.н. та ОСОБА_7, 1985р.н. Позивачці на праві власності належить 12 частина будинку та 1/2 земельної ділянки в АДРЕСА_3 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування - - житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка). Іншим співвласником є ОСОБА_7. Позивачці також належала земельна ділянка по АДРЕСА_1. Відповідачка власного житла не має. Відповідачка хоч і зареєстрована разом із позивачкою, проте мешкає в квартирі свого чоловіка в АДРЕСА_2.Вказана квартира була приватизована і належить її чоловіку та свекрусі відповідачки. Вказана квартири має 30,9 кв. м. житлової площі . В квартирі проживає 5 осіб. Тобто власного житла відповідачка не має. Житлові умови проживання відповідачки її чоловіка і дітей явно потребують покращення. Оскільки інші діти позивачки не виявили бажання будуватись на спірній земельній ділянці їх матері ( позивачки), та враховуючи житлові умови відповідачки, позивачка, бажаючи допомогти своїй дочці, прийняла рішення й подарувала свою земельну ділянку дочці - відповідачці. Тобто позивачка усвідомлюючи свої дії та на власний розсуд розпорядилась своєї власністю. Даний правочин - договір дарування, відповідає вимогам чинного законодавства щодо його форми. Він укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Твердження позивачки , що відповідачка ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення при підписанні договору нічим не підтверджено. Твердження позивачки, що вона вважала, що підписує договір довічного утримання , а не договір дарування є надуманим і безпідставним. Тому просила суд відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідачка та її представник заперечували проти позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Просили суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Виходячи з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

04 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1709 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1. Договір посвідчено державним нотаріусом Першої Київської обласної контори Київської області та зареєстровано в реєстрі за №1-152.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладаючи спірний договір купівлі-продажу ОСОБА_8 та ОСОБА_5 мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин вчинено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, в ньому міститься істотні умови як - номер земельної ділянки, її місце знаходження, розмір площі, кадастровий номер, вартість продажу та інше. Договір підписано обома сторонами дарувальником та обдаровуваною. При укладанні договору ОСОБА_1 стверджувала, що відчужувана земельна ділянка на момент підписання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим чином, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб щодо земельної ділянки відсутні, питання права власності на земельну ділянку не є предметом судового розгляду, земельна ділянка не внесена до статутного капіталу юридичних осіб.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна, а тому з 04.03.2017 року право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку було припинено у зв'язку з її відчуженням на користь ОСОБА_5

Як визначеност.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені вст.203 вказаного Кодексу.

Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідний правочин щодо купівлі-продажу земельної ділянки був вчинений у письмовій формі, та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Верховний Суд України під час розгляду справи N 6-133цс12 в постанові від 14 листопада 2012 р. дійшов висновку, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Твердження позивачки про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачкою не надано, також на момент укладення договору позивачка мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була.

Крім того, п. 12 договору дарування земельної ділянки від 04.03.2017 року передбачено, що договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Так, для укладення договору довічного утримання нормами ЦК України передбачено певні вимоги, які не були дотримані сторонами під час укладення договору.

Доводи позивачки щодо обіцянки відповідача надавати їй продукти харчування, ліки, одяг, оплачувати медичне обстеження, не свідчить про її намір укладення договору довічного утримання, оскільки такий обов'язок не передбачений договором, що укладався.

Так, положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифіковано Україною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права,свободи,визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний суд України у постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 зробив наступний висновок,що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захист, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України (ст.8,9) та Конвенції мають вищу юридичну сил, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту,тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його правопорушення та наслідком, спричиненим порушенням.

Разом з тим, позивачем в ході судового розгляду позивачем не надано належного підтвердження про порушення свого цивільного права, за захистом якого він змушений був звернутись до суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 234, 638, 655 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування- відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Повний текст рішення суду складено 04.01.2019 року.

Суддя: Дубас Т.В.