О К Р Е М А Д У М К А
"11" жовтня 2018 р. У справі за апеляційною скаргою СТОВ «Канівці» на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Чубай В.В., у справі за позовом СТОВ «Канівці» до ОСОБА_1, ТОВ «Гранекс-Черкаси», державного реєстратора виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області ОСОБА_2, третя особа: відділ у Чорнобаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання договору оренди землі поновленим.
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2018 року у задоволенні позову про визнання договору оренди землі поновленим - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції СТОВ «Канівці» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просило суд його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема зазначало, що у наданій ОСОБА_1 відмові про укладення договору оренди землі зі СТОВ «Канівці» чи поновлювати вже існуючий договір шляхом підписання додаткової угоди не зазначено жодних пропозицій стосовно орендної плати та інших істотних умов договору. Не врахування судом переважного перед іншими особами права орендаря, який належно виконує свої обов'язки за договором оренди, на укладення договору оренди на новий строк свідчить про ігнорування судом практики Європейського суду з прав людини у розрізі захисту права власності та є підставою для констатації порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у справі «Стрейч проти Сполученого Королівства», суд дійшов висновку, що заявника слід вважати особою, яка мала принаймні законне сподівання на реалізацію передбаченого договором права на продовження строку оренди, і - в цілях ст. 1 Першого протоколу - таке законне сподівання можна вважати частиною майнових прав, наданих йому муніципалітетом Дорчестера за орендним договором.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 11 жовтня 2018 року апеляційна скарга задоволена.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Чубай В.В. у справі за позовом СТОВ «Канівці» до ОСОБА_1, ТОВ «Гранекс-Черкаси», державного реєстратора виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області ОСОБА_2, третя особа: відділ у Чорнобаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання договору оренди землі недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію цього договору, визнання договору оренди землі поновленим, скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано поновленим договір оренди землі від 01 липня 2007 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Канівці» та ОСОБА_1, зареєстрований 02 липня 2007 року у Чорнобаївському районному відділі Черкаської філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 41.

Вирішено питання судових витрат.

Не можу погодитись з таким рішенням апеляційного суду, а тому керуючись частиною 3 статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3.10 га (а.с.8), яка згідно з договором оренди землі від 1 липня 2007 року перебувала в оренді СТОВ «Канівці» (а.с. 5).

Відповідно до п. 8 вказаного вище договору оренди, даний договір укладено на 10 років, початок дії договору 1 липня 2007 року, закінчення 1 липня 2017 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Так, у ч. 1 ст. 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини 2-5 цієї статті).

Так, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як доказ виконання вимог вище зазначеного закону, позивач надав копію вкладення цінного листа датованого 19.04.2017 роком (а.с.11,55), згідно якого вкладено заява-повідомлення, проект додаткової угоди, копію поштового повідомлення про вручення (а.с.54), згідно якого вкладення ОСОБА_1 подано на пошту 19.04.2017 року та вручено останній 20 квітня, копію фіскального чека про оплату поштових послуг датованого 19 квітнем 2017 року (а.с.55).

Зміст статті 33 Закону України «Про оренду землі» викладений таким чином, що на підтвердження виконання позивачем вимог закону, він мав надати і копії текстів направлених як заяви-повідомлення так і проект додаткової угоди, а оскільки позивачем їх не надано, то не доведено суду, що зміст листа-повідомлення містив повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, а умови проекту додаткової угоди містили всі вимоги передбачені законом.

Частиною 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

26 квітня 2017 року ОСОБА_1 листом, отриманим СТОВ «Канівці» 27 квітня 2017 року, повідомила останнє, про те, що вона не має наміру укладати договір оренди землі чи поновлювати вже існуючий договір шляхом підписання додаткової угоди та просила, після закінчення договору оренди землі повернути належну їй земельну ділянку. (а.с.40,41) Аналогічний лист відповідач направила позивачу 29 травня 2017 року, отриманий 6 червня 2017 року.(а.с.42,43)

Наслідками таких дій є припинення, по закінченню строку дії договору, договірних відносин між СТОВ «Канівці» та ОСОБА_1, що витікали з укладеного між ними договору оренди та втрати позивачем переважного права на укладення договору оренди землі.( ч.4 ст.33 Закону України «Про оренду землі», ст..631 ЦК України)

Вказівка позивача на те, що відповідь позивача не була конструктивною і не містила пропозиції змінити умови додаткової угоди є необґрунтованою.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказаною конституційною нормою встановлені суттєві відмінності в правах та обов'язках між іншими особами та органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами які зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тоді як іншим особам дозволено робити все те, що не заборонено законом.

В змісті частини 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» не встановлено обов'язок орендодавця обґрунтовувати заперечення , а істотні умови договору узгоджуються лише за необхідності. Оскільки орендодавець заперечувала проти поновлення договору оренди землі, про що чітко зазначила в своїх листах, то необхідність узгоджувати істотні умови була відсутня.

Таким чином відповідач, повністю і точно виконала вимоги частини 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» та заперечуючи щодо поновлення договору оренди землі повідомила про це позивача.

Не може також бути поновленим укладений договір оренди на підставі частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» , оскільки орендодавець двічі надсилала орендарю повідомлення в якому заперечувала проти поновлення договору оренди, наслідками таких дій є припинення договірних відносин між СТОВ «Канівці» та ОСОБА_1, що витікали з укладеного між ними договору оренди та втрати позивачем переважного права на укладення договору оренди землі.( ч.4 ст.33 Закону України «Про оренду землі», ст..631 ЦК України)

Посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на справу «Стрейч проти Сполученого Королівства» взагалі спотворює саму сутність статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Стрейч проти Сполученого Королівства» суд зазначив, що під словом «майно» розуміється і майнові права, однак вказана справа суттєво відрізняється від даної справи тим, що в справі «Стрейч проти Сполученого Королівства» предметом спору була муніципальна земля, а рішення щодо неї приймав муніципалітет.

ЄСПЛ ухвалюючи вказане рішення зазначає про «справедливий баланс» при втручанні у право, як гарантія від зловживань владою з боку місцевих та інших заснованих за законодавством органів, не дозволяючи їм виходить за межі своєї компетенції.

В даній справі земельна ділянка знаходиться в приватній власності і як власник нею розпоряджається фізична особа, а не держава чи орган місцевого самоврядування. Вказана особа не є органом заснованим за законодавством і не наділена владою.

При вказаних обставинах стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає відповідача, як власника землі, якого можна позбавити права власності лише в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Інтереси суспільства в даній справі відсутні, оскільки позивач є юридичною особою, яка діє у власних інтересах, а не в інтересах суспільства.

Щодо умов передбачених законом слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України складовою права власності є право володіння, користування та розпорядження.

На підставі договору оренди землі власник тимчасово передає орендарю дві складових права власності: право володіння та користування.( стаття 13 Закону України «Про оренду землі»)

В зв'язку з чим набуття цих складових права власності має відбуватись відповідно до закону, в іншому випадку є порушенням права власності власника земельної ділянки і статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як описано вище відповідач, повністю і точно виконала вимоги частини 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» та заперечуючи щодо поновлення договору оренди землі повідомила про це позивача до закінчення строку дії договору і у встановлений законом строк, а відтак визначені законом підстави, після закінчення строку дії договору, для набуття таких складових права власності як право користування та володіння у позивача відсутні.

Окрім цього в частині першій статті 33 Закону України «Про оренду землі» законодавець вжив такий термін як укладення договору на новий строк та визначив підстави.

В частині шостій статті 33 Закону України «Про оренду землі» законодавець вжив такий термін як договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах та визначив відповідні умови.

Однак суд, зазначивши умови передбачені частиною 1 статті 33 Закону України «Про оренду землі» , застосував спосіб захисту порушеного права вказаний у частині 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» визнавши поновленим договір, що само по собі є взаємовиключними поняттями.

При вказаних обставинах порушено стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки без визначених законом підстав, частина складових права власності, була передана іншій особі.

За таких обставин, вважаю, що позовні вимоги не підлягали до задоволення повністю.

Суддя С.І.Бондаренко