Справа № 333/2074/18
Провадження №2/333/1509/18
РІШЕННЯ

Іменем України

27 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Холода Р.С.,

за участю: секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні у приміщенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заявуОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2018 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, 21.09.2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дитина - ОСОБА_5. У подальшому шлюбні відносини погіршились, тому до суду було подано позов про розірвання шлюбу. Діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (дитина позивача від першого шлюбу) на цей час проживають з ОСОБА_1 і знаходяться на утриманні останньої.

Під час шлюбу подружжям було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3. За договором купівлі-продажу від 23.04.2014 року ОСОБА_1, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_3, який діяв в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 набули у власність по ? частині кожний зазначеного житлового будинку. У набувачів по даному договору виникло право спільної сумісної власності, розмір кожного складає ? частина. Дійти згоди щодо розподілу сумісного майна сторони не можуть, так як знаходяться в напружених стосунках.

Водночас, позивач вказує, що будинок вона придбала за особисті кошти, які отримала внаслідок продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена квартира належала їй та її матері - ОСОБА_7. Квартиру було продано ОСОБА_8 23.04.2018 року за 281 250 грн. 00 коп. В цей же день було здійснено купівлю житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, вартість будинку складала 307 402 грн. 00 коп. Таким чином, позивач вважає, що спірний будинок не є спільною власністю подружжя і не підлягає поділу, так як спірний будинок придбаний за її кошти, а отже, є її особистою власністю. Позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3, розташований на земельній ділянці з усіма надвірними господарськими будівлями і спорудами та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

27.04.2018 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 було прийнято до розгляду, відкрито провадження та прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

21.06.2018 року до суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що в період шлюбу з позивачем, а саме, 23.04.2018 року було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 за рахунок спільних коштів подружжя у розмірі 30 000 доларів США. У договорі відповідач діяв від себе особисто та від імені малолітнього сина - ОСОБА_5, 2013 року народження, а позивач від свого імені і від імені малолітньої доньки ОСОБА_6, 2006 року народження. Вони, як покупці прийняли у власність кожний по ? частині спірного житлового будинку. При цьому, купівля ? частини житлового будинку ОСОБА_1 проводилась за його згодою, а купівля іншої ? частини будинку за згодою позивача. Відповідно власниками інших різних часток будинку є діти - по ? частині кожний. Таким чином, житловий будинок знаходиться у спільній частковій власності, а не у спільній сумісній, як це зазначає позивач. На підставі ч.1 ст.358 ЦК України співвласники об'єкта спільної часткової власності мають здійснювати усі дії за взаємною згодою. Просить у позові відмовити.

01.08.2018 року до суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив. У відповіді ОСОБА_1 зазначає, що твердження відповідача не відповідають дійсності. Відповідно до п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку, продаж було вчинено за 307 402,00 грн., шляхом перерахування коштів на рахунок продавця ОСОБА_9 НОМЕР_1 у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», де платником зазначено саме ОСОБА_1, що підтверджено відповідною копією квитанції. 23.04.2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого продавці ОСОБА_7 та ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та від імені малолітньої ОСОБА_6 і ОСОБА_3, як законний представник малолітнього ОСОБА_5 передали у власність кожний по ? частині даної квартири ОСОБА_8, продаж вчинено було за 292 500 грн., з яких покупець 281 250,00 грн. перерахувала на рахунок продавця, а решту в сумі 11 250,00 грн. перерахувала на рахунок продавця до 31.10.2014 року. Кошти за продаж квартири отримано ОСОБА_1 і саме в день продажу квартири було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 за 307 402,00 грн. Платником зазначено ОСОБА_1, а отримувачем ОСОБА_9 Спірний житловий будинок не є спільною власністю подружжя, вказане нерухоме майно придбано за кошти позивача, які вона одержала від продажу приватизованої квартири, а отже є її особистою приватною власністю. Просить позов задовольнити та визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок.

18.08.2018 року від представника позивача ОСОБА_2 до суду надійшла уточнена позовна заява, згідно якої ОСОБА_1 просить суд припинити право спільної часткової власності у розмірі ? частини ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 та визнати за нею право приватної спільної часткової власності у розмірі ? частини на зазначений житловий будинок, розташований на земельній ділянці з усіма наявними надвірними господарськими будівлями та спорудами. Визнати за ОСОБА_11, ОСОБА_5 право спільної часткової власності у розмірі по ? частки на житловий будинок. Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача понесені судові витрати.

Судом зазначені уточнені вимоги представника позивача не прийнято, так як згідно п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 27.04.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 07.08.2018 року було розпочато судовий розгляд, позивач надала пояснення по справі, тому подання представником позивача уточнених вимог 18.08.2018 року є порушенням вимог ст. 49 ЦПК України і не може бути прийнята судом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вважає житловий будинок особистою власністю, так як набутий за її кошти, які були отримані від продажу квартири. При цьому зазначила, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 до купівлі спірного будинку мешкала вони з відповідачем, діти та її матір ОСОБА_7 Вказана квартира була отримана її бабусею, у цьому житлі вона жила з дитинства. Коли було вирішено розширити житлову площу, квартира була приватизована на 4 осіб: на неї, її матір та дітей. Коли постало питання щодо купівлі будинку та згоди на продаж квартири, в якій знаходилися частки дітей, орган опіки та піклування порадив її матері не приймати участь у купівлі будинку, виходячи із житлової площі. Спірний будинок було придбано 23.04.2014 року за 307 402,00 грн., квартиру продано за 292 500,00 грн., проте відразу ж було перераховано на її рахунок 281 250 грн. Решту суми - 26 152 грн. було сплачено нею та ОСОБА_3, зазначені кошти були їх спільними. Крім того, було сплачено 14 000 гривень податків та за послуги нотаріуса, які також були спільними. Отже, фактично спірний будинок придбавався за гроші, виручені від квартири, яка належала їй, її матері та її дітям. Це підтверджується платіжними дорученнями та іншими банківськими документами від продажу квартири та придбання будинку. Її матір фактично відмовилася від своєї частки на віддала їй грошові кошти для придбання будинку. На цей час вона хоч і пред'явила позов щодо визнання за нею власності на весь будинок, але вважає, що правильним буде рішення щодо визнання власності по ? частині за дітьми, а ? - за нею.

Представник позивача підтримувала свого довірителя, просила позовні вимоги задовольнити, так як ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Так як, з матеріалів справи встановлено, що житловий будинок було придбано після продажу квартири, яка фактично належала позивачу, її матері та дітям на праві приватної власності, то і житловий будинок повинен належати останній на праві особистої приватної власності.

Відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що 26.11.2017 року через сварку ОСОБА_1 разом з дітьми пішла з дому. Наразі вони мешкають окремо, він мешкає у будинку за адресою: АДРЕСА_3. Купівля спірного будинку відбулась 23.04.2014 року за спільні кошти подружжя. Так, у січні 2014 року його дід - ОСОБА_12 передав йому свої заощадження у розмірі 15 000 доларів США саме для купівлі будинку. У подальшому, дійсно була продана квартира, яка належала позивача, її матері та дітям за 25 000 доларів США. Спірний будинок був придбаний за 30 000 доларів США, з яких: він платив завдаток у розмірі 3000 доларів США, з грошових коштів, наданих його дідом; 25 000 доларів США - гроші виручені за продаж квартири та 2 000 доларів США - його кошти, з грошових коштів його діда. Залишок грошових коштів діда - 10 000 доларів США вони подружжям витратили на ремонт придбаного будинку. З дідом ніяких розписок він не складав, розписка про отримання завдатку у нього не зберіглася. Усі розрахунки по продажу квартири та купівлі будинку проводилися у доларах США. Вважає, що на цей час право власності на житловий будинок є спільним частковим, крім того, відсутні підстави для визнання права власності лише за позивачем, так як володільцями ? частини (тобто по ?) є малолітні діти.

Представник відповідача підтримала позицію свого довірителя, вважає, що визнання права власності за ОСОБА_1 є порушенням прав малолітніх дітей, крім того, позивачем підтверджено, що частина коштів при купівлі-продажу будинку були спільними. Просить у позові відмовити.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району Петренко Г.Ф. у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, просить суд ухвалити рішення в інтересах малолітніх дітей, вважає, що відсутні підстави для позбавлення їх права власності на житловий будинок.

Допитана свідком у судовому засідання ОСОБА_7 пояснила, що вона є матір'ю позивача. У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 вона мешкала з 1968 року, там виховувалася і позивач. Після укладення шлюбу сторін було вирішено розширити їм житлові умови, шляхом продажу квартири та купівлі будинку. Перед продажем квартири, житло було приватизовано на неї, позивача та дітей. У подальшому, вона фактично відмовилася від свої грошових коштів, отриманих від продажу квартири та передала їх позивачу. Була присутня на укладенні договору купівлі-продажу квартири. Умов укладення договору купівлі спірного будинку, вона не знає.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, виданого Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, 21.09.2013 року зареєстровано шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка після реєстрації шлюбу отримала прізвище «ОСОБА_1», актовий запис № 895 (а.с. 12).

Батьками ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 вказані зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про свідчать копії свідоцтв останніх про народження (а.с. 8, 13).

Під час перебування сторін у шлюбі останніми було придбано наступне майно: житловий будинок, розташований на змеленій ділянці площею 0,0263 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташований за адресою: АДРЕСА_3 з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вартановою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1807. Вартість будинку складає 307 402,00 гривень, про що і зазначено в договорі. Зазначене майно зареєстровано за ОСОБА_1, ОСОБА_3, малолітньою ОСОБА_6, малолітнім ОСОБА_5 по ? частині житлового будинку кожному та перебуває у їх користуванні (а.с. 14-23).

Згідно ст. 6 Конституції України право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо Конституцією України. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

У ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на ефективний засіб юридичного захисту, зміст якого полягає в тому, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Суд при вивченні позовної заяви, матеріалів цивільної справи, а також під час отримання пояснень позивача встановив, що остання фактично не заперечує проти залишення ? частини спірного будинку у власності дітей, не претендує на їх власність та не має наміру позбавляти дітей єдиного житла. ОСОБА_1 лише вважає, що на цей час відсутнє у відповідача право володіти ? частиною будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, тобто фактично єдиної позовною вимогою ОСОБА_1 є визнання за нею ? частини вказаного будинку, яка на цей час, відповідно до правовстановлюючих документів, належить ОСОБА_3 За таких обставин, враховуючи, що позивач надала уточнюючий позов вже після своїх пояснень у судовому засідання, тобто після початку розгляду справи по суті, суд вважає за доцільне не аналізувати надані сторонами та їх представниками докази по справі, а відмовити у задоволенні позову. В даному випадку суд вважає, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту.

Неправильне обрання способу захисту цивільного права є підставою для відмови в позові після його розгляду в порядку, передбаченому законом. Так, у п. 3 Постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що «неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові».

Керуючись ст.16 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 81, 200, 247, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.09.2018 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод