Справа № 751/1920/18 Провадження № 22-ц/795/1045/2018 Головуючий у I інстанції - Маслюк Н. В. Доповідач - Мамонова О. Є.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 червня 2018 року (ухвалене о 16:38, повний текст рішення складено 30 червня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину квартири, -

У С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2000 № 3609, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко С.М., об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Позов обґрунтовував тим, що сторони із 16.10.1986 по 14.11.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було придбано спірну квартиру, у якій з часу розірвання шлюбних відносин і по сьогодні зареєстрований та фактично проживає позивач. Позивач зазначає, що більшу частину коштів на придбання спірної квартири було внесено ним, оскільки він безперервно працював на різних посадах починаючи з 1980 року та отримував стабільний дохід, а дружина (відповідач), в свою чергу, вела домашнє господарство, виховувала дітей, двічі виходила у декретну відпустку, а потім працювала медсестрою у закладі охорони здоров'я, де отримувала низький дохід, у зв'язку з чим у неї не було можливості придбати квартиру. Починаючи з кінця 2017 року відповідачка почала чинити перешкоди позивачу у користуванні його часткою спільного нерухомого майна, а також позивач не зміг розпорядитись своєю часткою через відсутність у нього правовстановлюючих документів та через те, що у договорі купівлі-продажу квартири покупцем визначено відповідачку, а сам договір не містить інформації стосовно згоди другого подружжя на її купівлю.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено; визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2000 № 3609, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко С.М.; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та неправильне застосування норм чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що права позивача на визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири порушено відповідачкою 04.08.2000, коли при укладенні договору купівлі-продажу право власності на квартиру було зареєстровано лише за нею, про що позивач дізнався одразу, оскільки був присутній при цьому.

Заявниця частково погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя до розірвання шлюбу 14.11.2007, але позивач пропустив строк позовної давності і тому районний суд мав застосувати наслідки пропуску строку позовної давності з 15.11.2010 та відмовити у позові.

Заявниця вказує, що суд першої інстанції не встановив момент, коли позивач дізнався про порушення свого права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та стягнути з ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що з часу розірвання шлюбних відносин і до початку 2018 року він зареєстрований та фактично проживає у спірній квартирі, придбаній за спільні кошти подружжя, іншого житла не має. З кінця 2017 року ОСОБА_3 почала чинити перешкоди у користуванні часткою спільного сумісного майна, висловлювала наміри виселити із займаної квартири та зняти з реєстрації. Наголошує, що рішення про розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності, а лише стосується припинення шлюбних відносин.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено існування суб'єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимоги про право спільної сумісної власності на майно, придбаного під час шлюбу; в свою чергу, відповідачкою не надано доказів, що спірна квартира була придбана за кошти, що належали їй особисто. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, районний суд виходив з того, що сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя; неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.1986 (а.с. 11). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14.11.2007, яке набрало законної сили 27.11.2007, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис за № 356 від 18.04.2008 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 15, 75).

У період перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 04.08.2000, посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко С.М., зареєстрованим у реєстрі за реєстровим номером 3609, на ім'я відповідачки ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 13, 14).

Із відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги відповідачки вбачається, що остання не заперечує факту того, що спірна квартира була спільною сумісною власністю сторін, однак вона стала її особистою власністю з моменту закінчення строку позовної давності на вимогу про поділ майна, набутого у шлюбі після закінчення трирічного строку з моменту розірвання шлюбу.

На час виникнення між сторонами спірних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, положення якого передбачали наступне.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. (ст. 22 КпШС України)

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. (ст. 23 КпШС України)

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. (ч. 1 ст. 28 КпШС України)

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі 6-843цс17, підтверджена постановами ВС від 07.02.2018 у справі № 654/5243/14-ц, від 28.03.2018 у справі 759/14349/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц).

Ураховуючи, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що не спростовано відповідачкою.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності при зверненні до суду, на застосуванні якого наполягає заявниця, зважаючи на таке.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15, підтвердженої постановою ВС від 26.04.2018 у справі № 466/9338/16-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду, зважаючи на те, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя до розірвання шлюбу 14.11.2007.

Помилковими є також посилання заявниці про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, з огляду на те, що права позивача на визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири порушено відповідачкою 04.08.2000, коли при укладенні договору купівлі-продажу право власності на квартиру було зареєстровано лише за нею, про що позивач дізнався одразу, оскільки спірне майно сторонами набуто в період перебування у шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні, при цьому відповідач має доступ до спірного майна, зареєстрований в ньому і ним користується, вимоги про його виселення чи зняття з реєстрації відповідачкою не заявлялись.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявниці з висновками суду щодо їх оцінки, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить стягнути понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 2 600 грн, посилаючись на те, що у зв'язку з необхідністю забезпечення своїх прав у суді апеляційної інстанції (консультації, написання відзиву на апеляційну скаргу) останній звернувся до адвоката Лисова Д.О. для надання консультації з приводу аналізу правовідносин, що склалися між сторонами, написання відзиву на апеляційну скаргу, супроводження зазначеної справи у суді та участі у судових засіданнях.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу - п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 п. 1, 3 п. 2, 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як убачається з матеріалів справи, правнича допомога ОСОБА_2 надавалась адвокатом Лисовим Д.О. відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги від 08.08.2018 (а.с. 116-118, 120-121), за надання якої, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 09.08.2018, ОСОБА_2 було сплачено гонорар у сумі 2 600 грн, що відповідно до звіту адвоката про виконану роботу за вказаним договором складається з: 08.08.2018 - усна консультація без вивчення документів та укладання договору про надання правової допомоги - 200 грн; 08.08.2018 - усна консультація з вивченням документів - 400 грн; 09.08.2018 - написання відзиву на апеляційну скаргу - 2 000 грн (а.с. 110, 119).

Враховуючи принцип обґрунтованості та пропорційності, беручи до уваги складність даної справи, перегляд якої апеляційним судом здійснювався в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без виклику учасників справи, додаткові докази сторонами не подавались, колегія суддів вважає доцільним стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 1 000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 червня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2) 1 000 (одну тисячу) грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:Судді: