Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 344/7206/16-ц

провадження № 61-22861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, у складі судді Домбровської Г. В., від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області, у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., від 31 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2016 року державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (далі - ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги з централізованого опалення відповідачам, що проживають та є власниками (ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - проживали та були власниками до 21 грудня 2010 року) квартири АДРЕСА_1. Станом на час розгляду даної справи ОСОБА_2 (власник квартири з 22 грудня 2010 року) спожито послуг з централізованого опалення на суму 14 613, 13 грн (за період з 22 грудня 2010 року по 01 лютого 2016 року), а за відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 обліковується заборгованість за спожиті послуги до 21 грудня 2010 року у сумі 636, 95 грн. Однак всупереч вимогам чинного законодавства України споживачами не оплачено вказаної вартості цих послуг, у зв'язку з чим у відповідачів утворилася заборгованість у вказаних сумах.

Із урахуванням зазначеного, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» просило позов задовольнити, стягнути із відповідачів вказану заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року позов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 13 392, 99 грн заборгованості за послуги з теплопостачання за період з квітня 2011 року по 01 лютого 2016 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконав обов'язок по сплаті наданих послуг з теплопостачання. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати таких послуг. Позовні вимоги, заявлені до попередніх власників: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, до задоволення не підлягають у зв'язку із пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною спору.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів наявності проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання та ненадання відповідачу послуг з постачання тепла, а самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 направив до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Івано-Франківького міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року в частині стягнення із нього на користь позивача заборгованості та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення. ОСОБА_2 посилається на те, що з моменту набуття права власності на квартиру (22 грудня 2010 року) позивачем не надавалися послуги із теплопостачання і гарячого водопостачання, наразі такі послуги також не надаються, оскільки прилади опалення у належній відповідачу квартирі відсутні. Вони були відключенні попереднім власником, саме з дозволу виконавця послуг. Договір між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та ОСОБА_2 щодо постачання послуг із теплопостачання та гарячого водопостачання не укладався, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки послуги не надаються.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

31 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» направило заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2, які мотивовані тим, що оскаржені відповідачем судові рішення є законними та обґрунтованими, прийнятими на підставі належно оцінених доказів із додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій. Відключення від мереж теплопостачання було здійснено самовільно у порушення вимог та процедури, визначеної законом.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що станом на час розгляду справи ОСОБА_2, відповідно до договору дарування квартири від 22 грудня 2010 року, укладеного ним із ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 являється власником квартири АДРЕСА_1.

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення щодо вищевказаної квартири, однак оплата за надання послуг з теплопостачання відповідачами не проводиться.

Позивачем було пред'явлено позов про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання як до попередніх власників вказаної квартири - ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, так і до ОСОБА_2, який з 22 грудня 2010 року являється її власником.

Згідно розрахунку боргу за теплоенергію за ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 за період з 01 жовтня 2010 року по 21 грудня 2010 року заборгованість по оплаті за надані послуги становить 636, 95 грн, за ОСОБА_2 за період з 22 грудня 2010 року по 01 лютого 2016 року заборгованість становить 14 613, 13 грн.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов'язаний оплачувати такі послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з пунктом 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (пункт 2.1 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження змін до наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4» (далі - Наказ № 169)).

При відключенні будинку від системи централізованого опалення обов'язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (пункт 2.2 Наказу № 169).

Відповідачами не надано доказів на підтвердження належної реалізації свого права на відключення від централізованого теплопостачання, а також доказів ненадання або неналежного надання відповідачу послуг із постачання тепла.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири (за відсутності доказів про дотримання порядку відключення від мереж централізованого опалення) свідчить про надання послуг теплопостачальною організацією.

Вказана правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1706цс15 та № 6?1192цс15.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

ОСОБА_2 не довів, що квартира АДРЕСА_1, відключена від централізованого теплопостачаннята те, що він не отримував послуги з теплопостачання, які йому надавались ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», або отримував послуги неналежної якості.

Також заявник вказував про незастосування судами наслідків спливу строку позовної давності при вирішенні спору.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (справа № 6-214 цс14).

Судами встановлено, що із заявою про видачу судового наказу ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулось до суду у квітні 2014 року. Таким чином, перебіг позовної давності за вимогами ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2 за період з квітня 2011 по квітень 2014 року перервався з подачею заяви про видачу судового наказу. Пред'являючи у червні 2016 року позов про стягнення коштів у тому числі і за вказаний період, позивач не пропустив строк позовної давності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги з теплопостачання в межах строку позовної давності, який переривався пред'явленням заяви про видачу судового наказу у квітні 2014 року.

Суди правильно виходили із того, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги з централізованого опалення будинку, в якому проживає ОСОБА_2і який є власником квартири з 22 грудня 2010 року, а тому зобов'язаний оплатити надані послуги. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення попередніми власниками, як і неукладання договору про надання послуг, не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання.

У разі наявності у споживача наміру провести відключення від мережі централізованого теплопостачання він не позбавлений можливості здійснити це у передбачений законом спосіб.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської областівід 31 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року, яке було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта