Справа № 522/8137/18
Провадження № 2/522/6390/18
«14» серпня 2018 року
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Бойчука А.Ю.,
за участю секретаря Іскрич В.В.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1) до ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі філії Южне ГРУ Приватбанку» (адреса: м. Одеса, вул. Щорса, 125/1) за участю третьої особи: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1) про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договорів забезпечення, -
10.05.2018 р. позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», за участі третьої особи - ОСОБА_2 відповідно до якого просила:
- визнати недійсним Кредитний договір №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року, укладений між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1.
- визнати недійсним договір поруки №ODVIGA0077/Р від 30.10.2017 року.
Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що банк при укладенні Кредитного договору не повідомив Позивача про реальну проценту ставку, за якою ОСОБА_1 отримує кредит, що фактично призвело до неможливості з боку позивача реально оцінити власний фінансовий потенціал.
Не виконавши норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил щодо обов'язковості надання Позичальникам письмової інформації щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, відповідач своїми неправомірними діями створив не тільки несприятливу ситуацію щодо погашення заборгованості за Кредитним договором, що оскаржується, а й привів до порушення численних норм чинного законодавства.
Позивач вважає що даний кредитний договір не відповідає встановленим чинним на час його укладення вимогам законодавства, оскільки під час його укладення позивач не мав реальної змоги надати дійсну оцінку його положенням та наслідками його укладення. А крім того, вказаний договір містить несправедливі умови, наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору Іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного договору.
14.08.2018 р. представник позивача надав суду заяву, згідно якої просив, на підставі ч. 2 ст. 211 ЦПК України, провести судове засідання у його відсутність.
Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду цивільної справи сповіщалися належним чином.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений Кредитний договір №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року.
Згідно п. 7.1. Кредитного договору, Банк зобов'язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 30 жовтня 2007 року по 30 жовтня 2017 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 197 375,13 доларів США на наступні цілі: у розмірі 180 000 доларів США на споживчі цілі, та у розмірі 17 735,13 доларів СІЛА на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.З., 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за розрахунково-касове обслуговування 3% від суми виданого кредиту у момент отримання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% від суми виданого Кредиту щомісячно у період сплати, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 Договору.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова ; станова (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15- пр/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 25-01.2006 року, діючої на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми - рецитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну а ситість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх зччрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, їх адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Аналогічні вимоги щодо надання споживачу інформації у письмовому вигляді до укладення кредитного договору, викладені у ч. 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а саме: банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з ; рахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність чи обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.
Більш того Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вище наведеною інформацією.
Позивачу не надано у письмовій формі жодної інформації, що передбачена ст. 1 і ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. 2 Постанови НБУ №168;
За положеннями ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 13.01.2006 року, діючої на момент виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких затратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договорює несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Банком до договору були внесені умови, які є несправедливими, такі як:
п. 3.2 Кредитного договору, - кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків Банку згідно п.п. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі -- простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася - управляється на погашення заборгованості за кредитом;
п. 2.3.8. Кредитного договору
п. 7.1. Кредитного договору в частині зобов'язання сплати винагороду за надання фінансового інструменту;
Згідно п 3.2. ч. З Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, - Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань ст вживана за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.
Між тим, додаток №1 до кредитного договору, в якому викладено графік погашення кредиту, відсотків на винагороди, був складений 01.11.2007 року, тобто після того як Позивач підписав Кредитний договір, що в черговий раз підтверджує, що Позивачу до укладення договору не було надано повної інформації щодо істотних умов договору та сукупної вартості кредиту.
Відповідно до пункту 3.6 Постанови НБУ від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії. які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про і йойкання згоди на кредитного договору тощо).
Натомість Банком у п. 7.1. Кредитного договору, встановлено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно, що фактично є платежем за послуги Банку, які він здійснює на власну користь (ведення справи, договору облік заборгованості споживача тощо). При цьому у Кредитному договорі не зазначено що фінансовий інструмент в розумінні даного договору та які саме послуги входять до даного фінансового інструменту.
ВСУ у своїй Постанові від 16.11.2016 року по справі №6-1746цс16 серед іншого зазначив: „ Суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування; кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.
Згідно п. 3.8. ч.З Постанови НБУ №168, - у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.
Під час укладання Кредитного договору Позивач не усвідомлював, а Банк не повідомив, про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.
Всі вищенаведені порушення норм діючого на момент укладення договору законодавства; суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і зв'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.
Всі вищевикладені обставини знайшли своє підтвердження у численних судових рішеннях зокрема, Постанова ВСУ від 16.11.2016 року по справі №6-1746цс16, Ухвала РОСУ від 25.05.2016 року по справі 667/3659/15-Ц, Ухвала ВССУ від 22.10.2014 року та інші.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 13.01.2006 року, діючої на момент виникнення спірних правовідносин) підприємницька практика такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не налається або - здається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: правочини, що здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Частиною 1 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо орля із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. і ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо зона замовчує їх існування
Відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні спірного договору і він був зведений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору.
Згідно п. 33.3 договору іпотеки, в забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (Предмет іпотеки: нежиле підвальне приміщення, загальною площею 75,5 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1, та нежиле приміщення загальною площею 125 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1.
Так само в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним догові банком та ОСОБА_2 був укладений договір № ODVIGA0077/Р від 30.10.2017 року.
Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договорів іпотеки, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійснії зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.
Отже недійсність кредитного договору №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року, що укладений між Банком та ОСОБА_1, спричинює недійсність іпотеки та поруки, укладених між Банком та ОСОБА_2, які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та з урахуванням вимог чинного законодавства України, суд вважає необхідність позовні вимоги задовольнити.
На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити в повному обсязі.
Визнати недійсним Кредитний договір №ODVIGA00000077 від 30.10.2007 року, укладений між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1.
Визнати недійсним договір поруки №ODVIGA0077/Р від 30.10.2017 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.
Суддя: А.Ю. Бойчук