печерський районний суд міста києва
присяжного Шеляженка Юрія Вадимовича
"04" липня 2018 р. присяжний Печерського районного суду м. Києва Шеляженко Ю.В., не погоджуючись із ухвалою про призначення судової експертизи від 25 червня 2018 року, прийнятою Печерським районним судом м. Києва у складі головуючої судді Литвинової І.В., присяжних Грузицького О.Б., Шеляженка Ю.В. у справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заінтересована особа Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визнання ОСОБА_3 недієздатним та встановлення над ним опіки -
1. Незалежність присяжного під час здійснення правосуддя гарантується можливістю викласти свою окрему думку.
Відповідно до ч.3 ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя.
За змістом ч. 1 ст. 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім.
Згідно із ч. 3 ст. 35 ЦПК України, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суд/дів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту.
У зв`язку із ч. 3 ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зазначені положення ст. ст. 35 ЦПК України, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» гарантують присяжному можливість у разі незгоди з рішенням суду під час колегіального розгляду справи письмово викласти свою окрему думку, про наявність якої повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні, причому окрема думка присяжного приєднується до справи, є відкритою для ознайомлення і вноситься до Єдиного державного реєстру судових рішень.
2. Суд зобов`язаний захищати права, свободи та інтереси особи, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, як заінтересованої особи
Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 3 ст. 42 ЦПК України, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦПК України, справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі. Питання про виклик фізичної особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, вирішується в кожному випадку судом із урахуванням стану її здоров`я. Для визначення фактичної можливості такої особи з`явитися в судове засідання, а також про можливість особисто дати пояснення по суті справи у разі необхідності суд може призначити відповідну експертизу.
Частиною першою ст. 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Пунктом 10 частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» передбачено, що особи, щодо яких суд розглядає справу про визнання фізичної особи недієздатною, мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, зокрема, здійснення представництва інтересів в судах, складення документів процесуального характеру.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,обов`язковість якої визнана Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий
розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із п. 69 Рішення ЄСПЛ у справі «Штукатуров проти Росії», у разі, якщо суд не повідомив особі про розгляд справи щодо визнання її недієздатною, зокрема, вирішення питання про призначення судово-психіатричної експертизи стосовно неї, особа не мала можливості брати участь у розгляді своєї справи.
Відповідно до п. 71 Рішення ЄСПЛ у справі «Штукатуров проти Росії», Європейський Суд з прав людини вважає, що особа з психічними розладами повинна мати можливість брати участь у слуханнях своєї справи безпосередньо або, за необхідності, в інший спосіб, адже вирішується питання її особистої автономії практично в усіх сферах життя, включаючи супутнє обмеження свободи.
Взявши до уваги недостатньо чіткий і повний, на думку Європейського Суду з прав людини, висновок комісії лікарів-психіатрів про те, що особа агресивно поводиться, негативно ставиться до родичів, веде «антисоціальний» спосіб життя, із діагнозом у висновку - шизофренія (п. 93 Рішення ЄСПЛ у справі «Штукатуров проти Росії»), Європейський Суд з прав людини зазначив, що особа дійсно мала історію психіатричних проблем, однак матеріалами справи також засвідчувалося, що, незважаючи на розумові розлади, особа залишалася відносно автономною (самостійною).В таких умовах суд повинен був мати як мінімум короткий візуальний контакт із особою, а краще опитати її. Відтак, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив правоособи на справедливий судовий розгляд, передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 73 Рішення ЄСГІЛ у справі «Штукатуров проти Росії»).
Окрім того, відповідно до п. (е) ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше як у випадках і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у разі законного затримання психічнохворих.
Відповідно до п. 73 Рішення Європейського Суду з прав людини від 5 червня
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння;недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (п. 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (п. 2.3 згаданого рішення).
Таким чином, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, є заінтересованою особою і має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених належними і допустимими доказами застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт з такою особою, а краще опитати її (за необхідності - дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи окремого провадження особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.
3. Слухаючи справу про визнання недієздатним ОСОБА_3 без його участі та без поважних підстав для цього, навіть без визнання його заінтересованою особою, суд порушив право ОСОБА_3 на справедливий розгляд справи
З моменту відкриття провадження у цій справі ОСОБА_4 всупереч ст. ст. 42, 294, 299 ЦПК України не визнавався заінтересованою особою. Суд не роз`яснював йому його права і взагалі не забезпечив можливості брати участь у розгляді його справи.
У матеріалах справи відсутні свідчення про те, що ОСОБА_4 повідомлявся про розгляд справи окремого провадження про визнання його недієздатним. Хоча повістка від 29.05.2018 р. (а. с. 27) про виклик в судове засідання 25.06.2018 р. адресована йому разом із заявниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відсутні будь-які докази вручення йому цієї повістки.
У матеріалах справи міститься копія виданого 02.07.2016 р. паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_3 у формі ІD-картки (а. с. 4) із фотографією зі здоровим на вигляд обличчям, також ID-картка містить його особистий підпис із розбірливими літерами.
В судовому засіданні заявники (батьки) засвідчили, що ОСОБА_4 закінчив школу та «поводиться агресивно» лише в сім`ї, а поза сім`єю конфліктів не було.
За змістом епікризу з медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 18), ОСОБА_4 , що поступив до ТМО «Психіатрія» у м. Києві 10.12.2015 р. і був виписаний 11.01.2016 р. - здатний підтримувати мовний контакт, відповідати на питання, вирішувати важливі питання щодо свого приватного життя та здоров`я (зазначається, що згоден на обстеження і лікування; водночас, у цій частині епікризне викликає довіри з підстав, що викладені нижче).
У матеріалах справи відсутні докази перебування ОСОБА_4 на лікуванні від психічних захворювань на даний час, як і належні та допустимі докази того, що він коли-небудь давав усвідомлену згоду на таке лікування чи примусово госпіталізувався у встановленому законом порядку.
В будь-якому разі суд мав спробувати з`ясувати, чи згоден ОСОБА_4 на проходження експертизи, перш ніж призначати судово-психіатричну експертизу.
Враховуючи викладене, суд не забезпечив ОСОБА_3 реалізацію його права на справедливий розгляд справи, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
4. Для призначення судово-психіатричної експертизи у матеріалах справи недостатньо даних про психічний розлад здоров`я ОСОБА_3
Відповідно до ч. 1 ст. 298 ЦПК України, суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.
Водночас, у матеріалах цієї справи недостатньо даних, які б свідчили про психічний розлад здоров`я ОСОБА_3 .
Заяви про визнання ОСОБА_4 недієздатним (а. с. З, 14) не містять конкретних фактів, які б однозначно свідчили про психічний розлад здоров`я. Так, не конкретизована замкнутість і важке перенесення зміни обстановки з, дитинства може пояснюватися інтровертним типом особистості, не конкретизована «агресія до матері і батька» - неблагополучною обстановкою, конфліктними відносинами в сім`ї. Здатність батьків розумно оцінювати здоров`я ОСОБА_4 і дбати про нього викликає сумнів з огляду на описане у заявах батьків звернення до «лікаря-гомеопата», за призначенням якого ОСОБА_4 приймав так звані гомеопатичні препарати, тобто, не ліки, ефективність яких відповідає стандартам доказової медицини, а плацебо (речовини, упаковані як ліки, без протипоказань та без терапевтичного ефекту, що приймаються в розрахунку на психологічний ефект), і його стан нібито нормалізовувався, зокрема, через «лікування» препаратом під назвою «Церебрум-композитум», який згідно з інструкцією «застосовують у вигляді внутрішньо м`язових та підшкірних ін`єкцій або капають у рот».
Відповідно до роз`яснення «Як працює гомеопатія і чому вам не допоможе таке лікування», опублікованого на сайті Міністерства охорони здоров`я України, гомеопатію називають лженаукою і шарлатанством; експерти стверджують, що гомеопатія зазвичай є безпечною, тому що майже усі гомеопатичні препарати настільки розводять водно-спиртовими розчинами, що в кінцевому результаті часто навіть не виявляють і не описують діючу речовину; більшість гомеопатичних препаратів - це спирт або вода та цукор; інша справа, коли гомеопатичні препарати призначаються в концентрованій формі: висока концентрація діючої речовини - лікарських рослин, речовин тваринного або людського походження, патогенних мікроорганізмів, мінералів та хімікатів - може серйозно нашкодити. При лікуванні гомеопатією виникає ризик здоров`ю, якщо виробник використав неякісну або небезпечну сировину або якщо процедура виробництва готових препаратів цієї категорії була порушена, а у інших випадках гомеопатія не нашкодить і не допоможе; жодне належне дослідження не довело, що гомеопатія здатна вилікувати будь-яку хворобу; суб`єктивний досвід щодо допомоги гомеопатії при певних захворюваннях зазвичай пояснюється природним перебігом захворювання, коли, наприклад, грип проходить за 7 днів, і якщо пацієнт у цей час приймав гомеопатичний препарат, у нього виникає помилкове судження, що подальше одужання відбулось саме завдяки прийому гомеопатії.
Згідно із ч. 3 ст. 297 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Заяви батьків ОСОБА_4 в матеріалах справи від 17 та 25 травня 2018 року зазначеним вимогам ч. 3 ст. 297 ЦПК України не відповідають.
Ті обставини, що батьки ОСОБА_4 отримували державну соціальну допомогу на дитину-інваліда (а.с. 15) та що ОСОБА_4 визнаний військово-лікарською комісією непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку в Печерському районному у м. Києві військовому комісаріаті за п. 3 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.20), не є прямими безсумнівними свідченнями психічного розладу здоров`я.
Ніяких даних, які б свідчили про психічний розлад здоров`я ОСОБА_3 , не містить і лист Київського міського психоневрологічного диспансера № 2 (а.с. 19), яким відмовлено ОСОБА_2 у наданні інформації на запит про перебування на обліку у диспансері громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посиланням на конфіденційність відомостей щодо стану психічного здоров`я та надання психіатричної допомоги відповідно до ст. 6 Закону України «Про психіатричну допомогу». Водночас, заслуговує на увагу той факт, що за змістом листа запит подавався щодо перебування на обліку, а не щодо стаціонарного лікування, що викликає сумніви в усних поясненнях заявників, ніби син на даний момент перебуває на стаціонарному лікуванні.
Епікриз з медичної карти стаціонарного хворого № 8350 ОСОБА_3 , виданий Територіальним медичним об`єднанням «Психіатрія» у місті Києві (далі -- Епікриз; а.с. 18), слід оцінювати критично з наступних причин.
Реквізити Епікризу зазначені неакуратно: дата надіслання дільничному психіатру зазначена 13 січня 2015 року, тоді як хворий поступив лише у грудні
року; у графі «остання госпіталізація» зазначено «госпіталізація вперше», тоді як в полі «анамнез захворювання» зазначено, що хворий раніше тікав з підліткового відділення ТМО «Психіатрія»; у графі «Сімейний стан, діти, взаємовідносини у родині» зазначено, що відносини у родині доброзичливі, тоді як у графі «Причини надходження» зазначено про госпіталізацію швидкою психіатричною бригадою «у зв`язку з параноїдною симптоматикою, фізичною агресією до родичів», і у графі «Психічний стан» зазначається про скарги на батьків: «вдома миє руки і приймає душ, хотів бути чистим, батьки сварять», «показую їм прийоми різні, а вони зляться». Враховуючи госпіталізацію швидкою психіатричною бригадою за заявою батька та попередню втечу зі стаціонарного лікування, викликає сумнів твердження про згоду пацієнта на обстеження і лікування.
Анамнез захворювання у Епікризі фіксує сумнівні твердження батьків, зокрема, щодо попереднього успішного лікування у лікаря-гомеопата від «агресивності», яка виявилася у захопленні комп`ютерними іграми, «сексуальної розторможеності останні 7-10 днів по відношенню до батька і брата» і т.п.
У судовому засіданні заявник, батько - ОСОБА_1 , на питання суду пояснив, що син не хотів вистоювати всенощну в церкві, показував прийоми армреслінгу, дивився на комп`ютері еротичні картинки з чоловіками. Батько викликав бригаду психіатрів, коли син намагався силою проникнути в туалет, де він знаходився. На уточнююче питання, чи забороняв сину мастурбувати, батько відповів, що пояснював сину, що це гріх за канонами православної віри. Таким чином, агресія сина по відношенню до батька може пояснюватися надмірним втручанням у приватне статеве життя, що описується у Епікризі евфемізмом «мити руки», причому подібне втручання могло продовжуватися під час стаціонарного лікування сина, оскільки в графі Епікризу «Динаміка стану пацієнта, результати та ефективність лікування» зазначено: «Як і раніше, досить часто миє руки». Конфлікт у сім`ї міг посилюватися у зв`язку з тим, що перегляд еротики з чоловіками та «сексуальна розторможеність» по відношенню до чоловіків може свідчити про гомосексуальну орієнтацію сина, яку православний батько міг сприймати як гріх.
Окрім того, у Епікризі не зазначено про спостереження стабільних слухових чи зорових галюцинацій у ОСОБА_4 під час госпіталізації протягом місяця, зазначено тільки одноразовий і непевний натяк на них при первинному огляді (закриває очі руками, прислуховується), що викликає сумнів у коректності поставленого клінічного діагнозу «F20.09. Шизофренія, параноїдна форма, період спостереження менше року. Галюцинаторно-параноїдний синдром» з огляду на опис відповідної хвороби у Міжнародній класифікації хвороб. Твердження матері ОСОБА_4 в суді про те, що з сином розмовляють ікони, має оцінюватися критично, оскільки нічого подібного під час медичного обстеження ані ОСОБА_4 , ані його батьки не заявляли, і, крім того, це може бути висловлення образною мовою стресу від вимог батьків вистоювати всенощну в церкві та недосипання.
Відповідно до опису шизофренії у Міжнародній класифікації хвороб пацієнти, як правило, зберігають ясність мислення та інтелектуальні здібності, хоча з часом можуть розвиватися деякі когнітивні дефіцити. Епікриз, як і інші матеріали справи, не містить достовірних даних про втрату ясності мислення та інтелектуальних здібностей ОСОБА_4 . Отже, в умовах відсутності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи не вбачається передбачених ч.І ст.298 ЦПК України підстав для призначення судово-психіатричної експертизи.
5. Висновки щодо незгоди із ухвалою про призначення судової експертизи від 25.06.2018 р.
Слухаючи справу про визнання недієздатним ОСОБА_4 без його участі та без поважних підстав для цього, без визнання його заінтересованою особою, без зорового контакту з ним та опитування у режимі відеоконференції не під дією сильних психотропних препаратів, суд порушив право ОСОБА_4 на справедливий розгляд справи.
В ухвалі від 25.06.2018 р. зазначено, що ОСОБА_4 у судове засідання не викликався з огляду на його стан здоров`я і перебування у психіатричній лікарні. У дійсності ОСОБА_4 викликався у судове засідання, але відсутні свідчення про вручення повістки (а.с. 27). Матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_4 у психіатричній лікарні на момент розгляду справи, зазначені відомості вказані в ухвалі з усних пояснень батьків, причому суд не перевіряв факт госпіталізації та дотримання прав людини на свободу і повагу до приватного життя. Для призначення судово-психіатричної експертизи у матеріалах справи недостатньо даних про психічний розлад здоров`я ОСОБА_4 , в ухвалі взагалі не зазначено такі дані,опис об`єктів експертизи (матеріали цивільної справи, медична документація, аудіовізуальні матеріали та інша інформація про психічний стан особи) допускає заочне проведення експертизи, що неприйнятно.
Враховуючи викладене, на підставі ч. 3 ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» -
Проти ухвали Печерського районного суду м. Києва про призначення судової експертизи від 25 червня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заінтересована особа Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визнання ОСОБА_3 недієздатним встановлення над ним опіки.
Присяжний Ю. В. Шеляженко