Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 516/97/16-ц

провадження № 61-25512св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року у складі судді Шумейко М. Т., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Журавльова О. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2016 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичила грошові кошти: 10100 грн на строк до 21 лютого 2016 року та 500 дол. США і 200 євро на строк до 01 червня 2016 року із поверненням позики. Відповідач зобов'язання щодо повернення коштів за договором позики в добровільному порядку не виконала.

На підставі вищевикладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти за договором позики у розмірі 25 475,09 грн.

Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача грошові кошти за договором позики у розмірі 25 475,09 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розписка підтверджує факт передачі ОСОБА_4 та отримання ОСОБА_5 грошей, які остання у встановлений строк не повернула, тому у зв'язку з невиконанням боржником зобов'язань за договором позики наявні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цим договором.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розписка від 21 січня 2016 року як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містить сторони, між якими склалися правовідносини позики, умови отримання позичальником в борг коштів із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів. Відповідач у добровільному порядку не повертає отримані від позивача кошти, а тому позивач має право на повернення коштів відповідно до статті 1049 ЦК України, у строк та в порядку, що передбачені цим договором.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили справжню правову природу укладеного між сторонами договору та не взяли до уваги правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі 6-1967цс15. Вважає, що у розписці посилання, на виконання якого саме зобов'язання відповідач повинен сплатити обумовлену суму грошових коштів позивачу.

15 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 21 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір позики, за яким відповідач отримала кошти в розмірі - 10 100 грн зі строком повернення - до 21 лютого 2016 року та 500 дол. США і 200 євро зі строком повернення - до 01 червня 2016 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов була складена розписка, яка власноруч підписана ОСОБА_5

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Установлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_5

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що розписка від 21 січня 2016 року містить усі вищевказані реквізити та дає підстави стверджувати про наявність підстав для стягнення коштів за цією розпискою, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 боргу у розмірі 25 475,09 грн, який визначено у еквіваленті по курсу Національного банку України, оскільки відповідно до вимог статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами не встановлено правову природу правочину між сторонами та не враховано правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно з яким розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, є необґрунтованими. Судами дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі розписці, в якій викладено зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначена дата її складання та дата виконання зобов'язання. При цьому відповідач не надав суду жодних доказів і ніяким чином не обґрунтував свої доводи про іншу правову природу укладеного між сторонами правочину.

Відсутність у розписці посилання, на виконання якого саме зобов'язання відповідач повинен сплатити обумовлену суму грошових коштів позивачу, не має правового значення для вирішення спору, оскільки дана обставина не є обов'язковою умовою договору позики.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк