Справа № 761/3984/17
Провадження № 2/761/1492/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Макаренко І.О.,

при секретарі Триндюк А.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Столярчук Ірина Вікторівна про визнання договору дарування та свідоцтва про право на спадщину недійсними,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, просила суд:

Визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 від 06.04.2005 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мальченко Тетяною Вільленівною та зареєстрований за реєстровим №1185;

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті 10 січня 2014 року ОСОБА_6, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Столярчук Іриною Вікторівною 02.03.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за АДРЕСА_6.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.04.2005 року між позивачем та ОСОБА_6 був укладений договір дарування частини квартири, згідно якого вона передала безоплатно у власність, а обдарований прийняв у власність ? частини квартири АДРЕСА_1, які належали позивачу. Позивач зазначає, що даний договір був укладений, у зв'язку з тим, що в 2014 році до неї звернувся її син ОСОБА_6 з проханням переоформити на нього вказану квартиру, для одержання кредиту. Позивач вважає, що зазначений правочин слід визнати недійсним з огляду на те, що він є фіктивним. Крім того, зазначає, що їй стало відомо, що відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини зазначеної квартири, та оскільки позивачем оспорюється договір дарування зазначеної частини квартири, тому свідоцтво також слід визнати недійсним на підставі ст. 1301 ЦК України.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі у зв'язку з його необґрунтованістю, посилаючись на те, що наявність умислу з боку ОСОБА_6 на укладення ним спірного договору без наміру створення правових наслідків не доведено, а тому відсутні підстави стверджувати про фіктивність договору дарування.

Третя особа в своїх поясненнях на позовну заяву зазначила, що видачею свідоцтва про право на ім'я дружини померлого ОСОБА_2, яка за законом мала право на спадкування, жодним чином не були порушені права іншого спадкоємця ОСОБА_4 на оформлення її спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що при укладанні оспорюваного договору дарування, її померлий син ОСОБА_6 запевнив останню, що вона укладає фіктивний договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_2. Під час укладання договору у нотаріуса були присутні лише позивач та її померлий син. Весь час, саме позивач сплачувала житлово-комунальні послуги по квартирі. Та вона зазначала відповідачу про фіктивність оспорюваного договору дарування.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що їй нічого не відомо про фіктивність договору дарування квартири. Вказала, що з 1996 року по 2005 рік померлий ОСОБА_6 проживав в АДРЕСА_4, та на момент укладання договору також. Зазначила, що її чоловік не оформлював ніяких кредитів та мав вільний доступ до квартири, частина якої була подарована за оспорюваним позивачем договором.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засідання пояснила, що їй стало відомо про укладання договору дарування тільки після смерті її брата ОСОБА_6 та останній мав вільний доступ до квартири, однак проживав на пр. Перемоги.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що йому не відомо про оспорюваний договір дарування. Вказав, що ОСОБА_6 проживав АДРЕСА_5. Чи оформлював померлий кредити та яке майно придбавав з 2004 р. по 2007 р., свідку також не відомо.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що квартиру по АДРЕСА_1 померлий ОСОБА_6 було придбано для власних потреб, яка була його власністю, та в яку померлий вкладав кошти. Стосовно обставин укладання оспорюваного договору дарування свідку нічого не відомо.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити в його задоволенні.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляд справи повідомлялася належним чином, подала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

06 квітня 2005 року між позивачем, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, було укладено договір дарування 3/4 частки у праві власності на квартиру, відповідно до п. 1 умов якого позивач (дарувальник) передала безоплатно у власність, а обдарований прийняв у власність ? частини квартири АДРЕСА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мальченко Т.В. за реєстровим №1185.

З даного договору вбачається, що частина квартири належить дарувальнику: ? частина на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 15.11.1996 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 20.11.1996 року, за реэстровим №155; ? частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданому Першою Київською державною нотаріальною конторою 22.02.2005 року №21-922, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 11.03.2005 року, за реєстровим №155.

Вказані правовідносини регулюються главою 55 ЦК України та входять до предмету договору дарування.

Так, статтею 203 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, в тому числі, частиною третьою вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом не дійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотиву правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року, Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 році зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Статті 203, 215 ЦК України визначають загальні правові підстави визнання правочинів недійсними. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, для визнання недійсним правочину ключовим є встановлення обставин недодержання вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Доказуванню підлягають фактичні обставини, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, предметом доказування в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Як встановлено в ході розгляду справи позов пред'явлено про визнання договору дарування недійсним, як такого, що є фіктивним та вчинений під впливом помилки.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 3/4 частки у праві власності на квартиру, позивач зазначила, що укладаючи договір дарування з відповідачем вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилилась щодо змісту правочину, неправильно сприймала угоду та її істотні умови, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та її покійним сином, який запевнив останню, що договір є фіктивним.

Позивачем не було доведено обставин, які б підтверджували укладення спірного договору дарування внаслідок помилки, що остання неправильно сприйняла фактичні обстави правочину, що вплинуло на її волевиявлення та порушення право власності на квартиру.

Суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 оскільки жодний зі свідків не був присутній при укладанні договору, та їм невідомі обставини щодо фіктивності, а тому їх покази не можуть підтвердити факт недійсності правочину.

Стосовно показів ОСОБА_4 як свідка, що померлий ОСОБА_6 не отримував ключів від подарованої квартири та не утримував житло, суд ставиться до них критично, оскільки дані доводи спростовуються встановленими судом обставинами та не підтверджують факт недійсності укладеного правочину.

Згідно із ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно із п. 8, 10 договору дарування частини квартири, дарувальник та обдаровуваний, підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удованого правочину. Дарувальник передала, а обдарований прийняв ключі від подарованої квартири до підписання цього договору. Під цим сторонни розуміють передачу квартири.

Враховуючи викладене, договір не підпадає під ознаки фіктивного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Приватним нотаріусом Київського міського нотарального округу Столярчук І.В. була заведена спадкова справа 1/2014 після смерті ОСОБА_6 та 02.03.2016 року було видано відповідачу Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, яка належала спадкодавцю на праві власності, на підставі оспорюваного договору.

Позивач просив визнати недійсним вказане свідоцтво про право на спадщину на підставі ст. 1301 ЦК України.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Проте судом не встановлено обставин, що ОСОБА_2 не мала права на спадкування або інших обставин, для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Столярчук Ірина Вікторівна про визнання договору дарування та свідоцтва про право на спадщину недійсними.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 229-234, 717, 719, 1301 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 137, 141, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Столярчук Ірина Вікторівна про визнання договору дарування та свідоцтва про право на спадщину недійсними - відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: