Справа № 729/284/18
2/729/176/18 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

19 жовтня 2018 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

судді Бойко В.І., за участю секретаря судового засідання Шлапак Н.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Зазимко Є.Г.,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення позики у сумі 157635,00 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30.05.2017 останній під розписку, власноруч ним написану і підписану, отримав від нього позику в сумі 6000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.12.2017. Строк повернення позики пройшов, однак відповідач не повернув позичені кошти в зазначений термін, ухиляється від їх повернення.

Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що гроші ним повернуті. Розписка була ним написана під тиском позивача, якому він по першій розписці вже віддав половину грошей. Позивач не надав суду першу розписку, про що сам не заперечував. Він повернув всі 6000 доларів США, та 1000 доларів США як проценти. При поверненні грошей йому позивач ніякої розписки не надав. Гроші він передавав через тестя позивача. Зі сторони позивача були постійні погрози.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 показала, що у її присутності відповідачем була написана розписка на 6000 долрів США, які він взяв у її чоловіка - позивача в справі за півроку до написання розписки. Гроші брав на купівлю автомобіля, але гроші не повертав тривалий час, тому чоловік наполіг на написанні розписки. Гроші до цих пір позивачем не повернуті. Розписка була написана відповідачем власноручно і ніякого тиску з боку її чоловіка не чинилося.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 ,показав, що він є тестем позивача. Йому відомо, що відповідач позичав у його зятя ОСОБА_1 гроші. Він зробив зятю зауваження на це, оскільки відповідач не віддав гроші, які у нього самого позичив.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка у їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 30 травня 2017 року позивачем було передано відповідачу суму в розмірі 6000 доларів США з терміном повернення грошей до 01.12.2017. Про отримання відповідачем даної суми від ОСОБА_1 ним власноручно написана розписка від 30 травня 2017 року.

Дані обставини підтверджені обома сторонами у справі та оригіналом вищевказаної розписки від 30 травня 2017 року, наданої позивачем.

Відповідач у судовому засіданні стверджував, що гроші ним повернуті , про що також вказала допитана в якості свідка його мати - ОСОБА_5

Перевіряючи доводи сторони позивача та заперечення сторони відповідача, суд виходить з того, що відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.1 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем, є правовідносинами за договором позики, і саме відповідач зобов`язаний повернути кошти позивачу.

Судом встановлено, що як зі збігом терміну договору позики, так і на час звернення до суду з позовом, відповідач грошові кошти, за договором позики позивачу не повернув. Внаслідок чого за відповідачем рахується заборгованість за договором позики у розмірі 6000 доларів США. Заперечення відповідача про те, що в гроші ним повернуті позивачу, а розписка написана під тиском позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача, оскільки на думку суду вона зацікавлена у неповерненні грошей позивачу.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Тобто, законодавство визначено право для учасників цивільно-правових відносин визначати еквівалент грошового зобов`язання в іноземній валюті, але, розрахунки обов`язково мають здійснюватися в гривні.

Наведене відображено у Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, згідно правових висновків якої, аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

При цьому, сторони, що застосовують еквівалент зобов`язання, встановлюють для себе зобов`язання розрахуватися в гривнях і виконують зобов`язання в гривнях. Єдина особливість - це те, що обсяг зобов`язань визначається курсом національної валюти відносно визначеної сторонами іноземної валюти на день платежу.

Станом на час звернення до суду з позовом за офіційним курсом Національного Банку України 1 долар США становив еквівалент 26,27 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 157635,00 грн. (6000 * 26,27).

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позов є обґрунтованим, його вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду

Крім того, у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені сплачені судові витрати у розмірі 3576,35 грн.

Керуючись ст.ст. 536, 1046, 1048 Цивільного кодексу України, ст. ст. 82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 280 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 позику в сумі 157635,00 гривень, судові витрати в розмірі 3576,35 гривень, а всього стягнути 161 211 , 35 (сто шістдесят одну тисячу двісті одинадцять ) гривень 35 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Бойко