Справа № 296/6197/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

"25" жовтня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Сингаївського О.П.

за участю секретаря судового засідання Четвертухи О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи відділу опіки та піклування Житомирської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

27 червня 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить надати їй дозвіл на виїзд дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на строк 3 (три) роки, а саме з 01.12.2018 року по 30.11.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 05.08.2011 року по 02.06.2017 року сторони перебували у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 від спільного шлюбу народилася дочка ОСОБА_3. 02.06.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з позивачкою, яка самостійно несе усі витрати по утриманню доньки, оскільки відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки свідомо не приймає та має заборгованість по сплаті аліментів.

З метою виїзду за кордону позивачка зверталася до відповідача за отриманням дозволу на його виїзд разом із дитиною, проте такого дозволу вона не отримала. У зв'язку з цим позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд доньки за межі України без згоди та супроводу батька дитини.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, 25.10.2018 року подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечувала щодо винесення заочного рішення (а.с.29).

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив не подав, заяв та клопотань від нього не надходило.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 25.10.2018 року подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.27).

Суд ухвалив про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України.

Суд, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 06.10.2011 року, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.8).

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 червня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Малолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на подальше проживання з матір'ю ОСОБА_1. Також, рішення суду стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.03.2017 року і до повноліття дитини (а.с.6).

Довідкою №778 від 23.06.2018 року, виданою головою ОСББ «Космос-1971» Козарик А.Г. ОСОБА_1, підтверджується той факт, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована і проживає разом з матір'ю (ОСОБА_1) ОСОБА_3 (а.с.14).

Відповідно до розрахунку наданого Корольовським ВДВС м. Житомира ГТУЮ у Житомирській області ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 01.05.2018 р. складає 28614,03 грн. (а.с.13).

Постановою старшого державного виконавця Корольовського ВДВС м. Житомира ГТУЮ у Житомирській області Сливко О.І. від 20.02.2018 року ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с.16).

Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У пункті 2 статті 10 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Відповідно до ст. 9 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтями 3, 18 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 313 ЦК України визначено, шо фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Пунктом 4 вищевказаних правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Стаття 11 Конвенції про права дитини покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Оскільки відповідач не надав згоди, суд, керуючись інтересами дитини, з метою розширення кругозору, отримання вражень дитини від поїздки за кордон, а також покращення стану її здоров'я, фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача.

Керуючись, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 280-281, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи відділу опіки та піклування Житомирської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, терміном з 01.12.2018 р. по 30.11.2021 р.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач:

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_5,

РНОКПП НОМЕР_1,

місцезнаходження:

АДРЕСА_1

Відповідач:

ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2,

РНОКПП НОМЕР_2,

місцезнаходження:

АДРЕСА_1

Третя особа:

Відділ опіки та піклування

Житомирської міськвиконкому,

,

місцезнаходження:

10014, м. Житомир, майдан С.П.Корольва,4/2

Суддя О. П. Сингаївський