Справа №336/7526/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Жупанової І.Б., за участі секретаря судового засідання Падалка А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №336/7526/17, пр.№2/336/838/2018 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання удаваним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В :

26.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить суд поділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, та стягнути з неї на користь відповідача ? частину вартості автомобіля у розмірі 158850,64 грн., та припинити за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль.

В позові вказує, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 11.07.1992 року. За час сумісного життя у шлюбі було набуто (придбано) спільне майно автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, сірого кольору, який був придбаний в квітні 2013 року.

В даний час в ОСОБА_2 порушує її право позбавляючи ї права користуватись даним автомобілем.

13.03.2018 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить суд визнати удаваною купівлю-продаж автомобіля KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, через довідку-рахунок ААВ 325607 11.05.2013 року, оформлену ФОП ОСОБА_4 в частині покупця ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а покупцем визнати його - ОСОБА_2, визнавши за ОСОБА_2 право власності на автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, поділити його як спільне майно подружжя, залишивши дружині, а з неї стягнути на його користь ? частину вартості автомобіля.

В зустрічному позові пояснив, що дійсно перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 1992 року. В період шлюбу ними було набуто за сумісні кошти подружжя автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Спірний автомобіль ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5, який мешкає в м. Валки Харківської області, який, в свою чергу, придбав зазначений автомобіль у ОСОБА_6

В квітні 2013 року зазначений автомобіль був знятий з реєстрації в м. Харкові, та ОСОБА_5 зі своїм знайомим ОСОБА_7 доставили зазначений автомобіль в м. Запоріжжя, де ОСОБА_2 сплатив їм грошові кошти за автомобіль у сумі еквівалентній 21700 доларів США, при цьому ОСОБА_2 передали довіреність з правом продажу цього автомобіля та видали розписку про сплату ним грошей за автомобіль. Придбаний таким чином автомобіль знаходився на тимчасових державних номерних знаках АК 3787.

У звязку із напруженими відносинами із дружиною ОСОБА_1 в 2013 році, придбаний автомобіль необхідно було зареєструвати на удаваного покупця для того, щоб дружина не мала на нього претензій.

11.05.2013 року в м. Луганськ ОСОБА_2 зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_8, який запропонував ОСОБА_2 формально оформити автомобіль KIA на близького знайомого ОСОБА_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 без фактичного передання автомобіля.

11.05.2013 року було оформлено купівлю-продаж (довідка-рахунок ААВ 325607 ФОП ОСОБА_4О.), де удаваним покупцем зазначеного автомобіля був ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2.

11.05.2013 року в Луганському управлінні ДАЇ ОСОБА_2 із ОСОБА_3 поставили на облік автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску та отримали технічний НОМЕР_3 та державний номерний знак НОМЕР_4, після чого ОСОБА_3 видав довіреність на керування та розпорядження (продажу, дарування, позичку та ін.) зазначеним автомобілем на ОСОБА_2 та членів його родини ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_1.

У травні 2014р. після оголошення АТО в Луганській області, ОСОБА_2 вирішив оформити автомобіль на себе, але нотаріально посвідчений договір укласти не змогли, оскільки відповідач ОСОБА_3 залишився в м. Луганськ і на територію підконтрольну Україні з невідомих йому причин не хотів виїжджати. ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 підписаний останнім договір купівлі продажу автомобілю KIA Sorento 2007 року випуску в простій письмовій формі від 24.05.2014р., але оформити автомобіль на своє імя можливості не має.

На момент звернення із зустрічним позовом провести оформлення транспортного засобу ОСОБА_2 не може, оскільки ОСОБА_3 не приїжджає до органу перереєстрації.

З моменту придбання та до цього часу вказаний автомобіль знаходиться в постійному користуванні ОСОБА_2 Натомість ОСОБА_3 до автомобіля KIA Sorento 2007 року випуску не має ні якого відношення, адже він є удаваним власником, та грошей за нього не сплачував, ніколи автомобілем не користувався.

2016 року ОСОБА_2, в м. Запоріжжя, був зупинений співробітниками патрульної поліції, які йому повідомили, що автомобіль знаходиться в розшуку. В Шевченківському РВ поліції йому стало відомо, що ОСОБА_3 припинив дію довіреності на керування та розпорядження зазначеним автомобілем. Після надання пояснень та документів у Шевченківському відділенні поліції автомобіль ОСОБА_2 було повернуто на відповідальне зберігання.

18.05.2017р. постановою слідчого CВ Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР №4643 від 04.10.2016р. за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Ухвалою суду від 02.02.2018 року відкрито провадження по справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, 13.03.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву і залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, який є відповідачем за зустрічним позовом.

27.03.2018 року ухвалою суду підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду.

В суді ОСОБА_11 та ОСОБА_2 дали пояснення, як вони викладені в їх позовах, просять задовольнити їх.

ОСОБА_3 про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх на предмет належності, допустимості, достовірності і достатності, пояснення сторін, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7, суд на їх підставі встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з статтею 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 334 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО 951091, виданого ВРЕР м. Луганськ 11.05.2013 року, власником автомобіля марки KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, сірого кольору, державний номер НОМЕР_2 зазначений ОСОБА_3.

Судом встановлено, що 11.04.2014 року ОСОБА_2 за грошові кошти у сумі 21 700 доларів США придбав цей же транспортний засіб марки KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, сірого кольору у ОСОБА_5, що підтверджується копією розписки, поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_7

Таким чином, у відповідності до статей 203, 205, 207, 208, 334 Цивільного кодексу України, на підставі вищевикладеного, судом встановлено, що 11.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі продажу транспортного засобу марки KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, сірого кольору, оформлений в подальшому 11.05.2013 г. на підставі довідки рахунку ААВ 325607 11.05.2013 року, оформлену ФОП ОСОБА_4, на удаваного покупця ОСОБА_3, на імя якого і було оформлене свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії САО 951091, виданого ВРЕР м. Луганськ 11.05.2013 року Даний договір відповідає вимогам приписів Цивільного кодексу України. При укладенні договору купівлі-продажу, сторони досягли істотних умов договору а саме: щодо предмету договору та його ціни, а також дотримались обов'язкової письмової форми договору. На виконання вказаного договору продавець передав предмет договору покупцеві, а покупець прийняв дане майно та сплатив за нього обумовлену грошову суму, а, відтак, набув право власності на нього.

Відповідно до копії довіреності, виданої 11.05.2013 року та посвідченої приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстровано в реєстрі за № 2368 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за попередньо досягнутою домовленістю сторін, цією довіреністю уповноважив ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО951091 виданого ВРЕР м. Луганська 11.05.2013 року, легковим автомобілем марки «КІА» моделі SORENTO, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал-В, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований ВРЕР м. Луганська 11.05.2013 року. Зазначена довіреність видана з правом продажу його у встановленому законом порядку, обміну, страхування, здачі в оренду, передачі в позичку, зміни номерних агрегатів і вузлів, що, виходячи з обсягу повноважень, зазначених в довіреності, підтверджує твердження ОСОБА_2, що фактичним покупцем автомобілю був він, а не ОСОБА_3

За твердженнями позивача, у травні 2014 року після оголошення АТО в Луганській області він вирішив переоформити автомобіль на себе, але нотаріально-посвідчений договір вони не укласти не змогли, оскільки ОСОБА_3 залишився в м. Луганськ, і на територію підконтрольну Україні з невідомих позивачу причин не хотів виїжджати.

Відповідно до частини 1 статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обрання позивачем способу захисту свого цивільного права шляхом визнання права власності на автомобіль, відповідає його праву вимагати усунення будь-яких порушень цього права, хоча б ці порушення й не були поєднані з позбавленням володіння, як це передбачено статтями 386, 391 Цивільного кодексу України та статтею 47 Конституції України, а також положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з встановлених фактів та вимоги вищезазначених правових норм, та враховуючи правомірність придбання вказаного автомобіля ОСОБА_2, для захисту його порушеного та невизнаного права як власника, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити та визнати за ним право власності на спірний автомобіль.

Викладеним обставинам відповідають і правовідносини стосовно визнання майна обєктом спільної сумісної власності та поділу спільного майна подружжя.

11.07.1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований відділом РАЦС міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис № 957.

За час шлюбу сторони набули майно, а саме: транспортний засіб марки «КІА» моделі SORENTO, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал-В, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами , встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу № 242 від 02.06.2017, середня ринкова вартість транспортного засобу марки «КІА» моделі SORENTO, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал-В, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на дату оцінки складає 317701,28 грн.

З урахуванням вищевикладеного, розмір вартості зазначеного автомобіля для поділу майна подружжя, суд визначає, виходячи з вартості цього майна на час розгляду справи, і належним доказом такої вартості є висновок експерта-автотоварознавця ОСОБА_13 від 02.06.2017.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.02.2018 (провадження № 61-4834св18), від 01.02.2018 (провадження № 61-136св18).

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

ОСОБА_1 згодна виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію половини вартості спільного майна - автомобіля «КІА» моделі SORENTO, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал-В, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, в сумі 158850,64 грн. з метою визнання лише за нею права власності на спірний автомобіль. ОСОБА_2 не заперечує проти визнання права власності на спірний автомобіль за ОСОБА_1 за умови, якщо вона сплатить йому половину вартості автомобіля.

Таким чином, враховуючи, що спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 згодна сплатити половину вартості автомобіля ОСОБА_2, а останній за такої умови не заперечує проти визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_5, адреса: м. Запоріжжя, вул. Вербова, 33), до ОСОБА_1, (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_6, адреса: м. Запоріжжя, вул. Громадянська, 4), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_7, адреса: м. Луганськ, вул. Зелінського, 20), визнання удаваним договору купівлі-продажу задовольнити.

Визнати удаваним договір купівлі-продажу автомобіля KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, через довідку-рахунок ААВ 325607 11.05.2013 року, оформлену ФОП ОСОБА_4 в частині встановлення покупцем ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, де покупцем визнати ОСОБА_2, та припинити право власності за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_7, що мешкає за адресою: м. Луганськ, вул. Зелінського, 20, на автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, через довідку-рахунок ААВ 325607 11.05.2013 року.

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_6, адреса: м. Запоріжжя, вул. Громадянська, 4), до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_5, адреса: м. Запоріжжя, вул. Вербова, 33), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_7, адреса: м. Луганськ, вул. Зелінського, 20), про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ? частину вартості автомобіля у розмірі 158850 (сто пятдесят вісім тисяч вісімсот пятдесят) гривень 64 коп.

Припинити за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на автомобіль KIA Sorento 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1, універсал, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Суддя: І.Б. Жупанова