Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 711/4447/16-ц

провадження № 61-8070св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 вересня 2016 року у складі судді: Дунаєва С. О. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року у складі суддів: Фетісової Т. Л., Вініченка Б. Б., Качана О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ«Укрсиббанк», банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач, як позичальник, не виконала належним чином свої зобов'язання по договору про надання споживчого кредиту, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість. Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 08 листопада 2006 року після укладення до нього додаткової угоди від 30 січня 2009 року в інформаційній базі банку обліковувався як угода № 2 від 03 лютого 2009 року. Присвоєння нового номеру кредитній угоді пов'язано з реструктуризацією графіку погашення кредиту.

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08 листопада 2006 року в розмірі 43 660,71 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 36 118,44 грн та судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року, позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором № 0 від 08 листопада 2006 року в розмірі 43 660,71 доларів США, пені - 36 118,44 грн, судовий збір - 17 042,43 грн.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що наданий позивачем розрахунок заборгованості здійснений з урахуванням всіх платежів, зроблених відповідачем. ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів неврахування позивачем до загальної суми виконаних зобов'язань конкретних платежів чи невірного підрахунку банком суми боргу, або що банком застосовано невірний та такий, що суперечить умовам договору курс валют, при зарахуванні коштів у рахунок погашення кредиту. ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань щодо погашення кредиту.

При цьому апеляційний суд при відхиленні аргументів апеляційної скарги щодо необхідності призначення у справі судової економічної експертизи вказав, що доводи відповідача можуть бути перевірені судом з урахуванням наявних матеріалів справи без залучення експерта, оскільки стосуються вирішення питань щодо належного дотримання сторонами умов договору та не пов'язані з оцінкою правомірності здійснення сторонами справи власне економічної діяльності.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 надіслала касаційну скаргу, в якій просить оскаржені рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, при цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: заборгованість відповідача за наведеним позивачем договором відсутня; суди безпідставно відмовили в проведенні експертизи; розмір стягнення не правильний.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 08 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», як банком, та відповідачем ОСОБА_1, як позичальником, укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав відповідачці кредит в розмірі 45500,00 доларів США для особистих потреб, а саме на іпотечний кредит, зі строком повернення до 07 листопада 2027 року.

Суди встановили, що 30 січня 2009 року між сторонами договору укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08 листопада 2006 року, за умовами якої сторони домовились про зміну кінцевого терміну повернення кредиту та порядку погашення кредитних зобов'язань (графіку та суми щомісячних платежів). Сторони передбачили, що позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом ануїтетних платежів в розмірі 386,00 доларів США відповідно до нового графіку погашення кредиту з поверненням кредиту не пізніше 07 листопада 2037 року. Оригінал нового графіку погашення кредиту відповідач отримала під розписку 03 лютого 2009 року.

Суди встановили, що починаючи з лютого 2015 року відповідач припинила здійснення платежів по договору про надання споживчого кредиту, чим порушила умови кредитного договору та допустила прострочення повернення кредитних коштів. У зв'язку з простроченням виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором у неї перед банком виникла заборгованість, яка станом на 06 травня 2016 року складає 43 660,71 доларів (за тілом кредиту - 38433,12 доларів, по процентах - 5227,59 доларів) та 36118,44 грн (пеня за прострочення погашення кредиту - 3 861,68 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 32 256,76 грн).

Суди встановили, що 07 грудня 2015 року позивач направив відповідачу вимогу про дострокове погашення усієї заборгованості за кредитним договором протягом 31 календарного дня з дня отримання цієї вимоги.

Відповідач отримала вимогу позивача 09 грудня 2015 року.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов'язання та початок перебігу позовної давності.

Суди встановили, що підставою виникнення боргу у відповідача перед банком є саме договір про надання споживчого кредиту від 08 листопада 2006 року, за умовами якого їй надавалися кредитні кошти. Додатковий угода між сторонами від 30 січня 2009 року є невід'ємною частиною договору від 08 листопада 2006 року, а не іншим самостійним договором. Умовами пункту 3 Додаткової угоди передбачено, що сторони підтвердили те, що інші умови основного договору, які не суперечать додатковій угоді, залишаються без змін і сторони підтверджують свої зобов'язання по них. Вказівка у математичних розрахунках банку на інший номер договору не свідчить про те, що позовні вимоги банку не мають під собою фактичного підґрунтя.

Суди встановили, що наданий позивачем розрахунок заборгованості здійснений з урахуванням всіх платежів, зроблених відповідачкою. ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів неврахування позивачем до загальної суми виконаних зобов'язань конкретних платежів чи невірного підрахунку банком суми боргу, або що банком застосовано невірний та такий, що суперечить умовам договору курс валют при зарахуванні коштів в рахунок погашення кредиту.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань щодо погашення кредиту, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат