ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 522/4111/15-ц
провадження № 61-6921св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого судді Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:
позивач Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,
відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», подану його представником ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Нікітіної С. Й., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Комлєвої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (далі ДП «Адміністрація морських портів України») звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату проживання та харчування.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що адміністрацією морського порту «Южний» надані послуги з розміщення в санаторії-профілакторії «Портовик» (далі СП «Портовик») для проживання та харчування військовослужбовців та членів їх сімей, які переселилися з Автономної Республіки Крим та міста Севастополь.

Вказує, що ОСОБА_1 з 7 квітня 2014 року по 18 жовтня 2014 року проживала в СП «Портовик» як член сім`ї старшого матроса військової частини НОМЕР_1 , що переселилась з міста Севастополя.

Підставою поселення відповідача у СП «Портовик» став лист комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Одеської обласної державної адміністрації № 06-2/48/485 від 4 квітня 2014 року.

Позивач вважає, що відповідач має самостійно здійснювати оплату за проживання у СП «Портовик», оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505 з 7 жовтня 2014 року особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території, призначається з 7 жовтня 2014 року адресна допомога для покриття витрат на проживання, тому у зв`язку з припиненням такої оплати з 7 жовтня 2014 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 3 255 грн.

За таких обставин просило стягнути з відповідача заборгованість з 7 жовтня 2014 року у сумі 3 255 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 поселена в СП «Портовик» як член сім`ї старшого матроса військової частини НОМЕР_1 , що переселилась з міста Севастополя. Її поселення у санаторії відбулось на підставі листа комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Одеської обласної державної адміністрації від 4 квітня 2014 року № 06?2/48/485, яким гарантовано оплату послуг з розміщення у санаторії, у зв`язку з чим обставини щодо наявності заборгованості у відповідача є недоведеними.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року залишено без змін з посиланням на відповідність його висновків обставинами справи, нормам матеріального та процесуального права.
У грудні 2016 року представник ДП «Адміністрація морських портів України» Донченко Н. С. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У касаційній скарзі зазначила, суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_1 обов`язку здійснювати оплату за проживання в СП «Портовик», оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, що переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» відповідач має самостійно здійснювати оплату за проживання, починаючи з 7 жовтня 2014 року.
Вказувала, що судами попередніх інстанцій не встановлено фактичні обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та ухвалено судові рішення, які не ґрунтуються на вимогах закону.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 6 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Судами встановлено, що у період з 7 квітня по 18 жовтня 2014 року ОСОБА_1 як член сім`ї старшого матроса військової частини НОМЕР_1 внаслідок переселення із тимчасово окупованої території - міста Севастополя проживала в СП «Портовик».
Поселення відповідача у санаторії відбулось на підставі листа комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Одеської обласної державної адміністрації від 4 квітня 2014 року № 06-2/48/485, з якого суди встановили, що на виконання вимог протоколу засідання робочої групи щодо розгляду питань, пов`язаних із забезпеченням розміщення, транспортування, надання медичної допомоги та харчування сімей військовослужбовців, які перебувають на території Автономної Республіки Крим, від 27 березня 2014 року № 4, у зв`язку із затримкою на рівні Уряду України, профільних міністерств (відомств) прийняття рішення стосовно визначення джерел державного бюджету з відшкодування витрат, пов`язаних із забезпеченням їх розміщення, проживання та харчування в санаторно-курортних та інших закладах на території Одеської області, Одеська обласна державна адміністрація гарантувала оплату послуг з розміщення у СП «Портовик» сімей військовослужбовців у кількості 95 осіб.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до статті 2 цього Закону Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Пунктом четвертим частини першої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб`єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» з 7 жовтня 2014 року особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, призначається адресна допомога для покриття витрат на проживання.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідача поселено у СП «Портовик» як особу, переміщену з окупованої території України, тому правовідносини, які склались між сторонами, регулюються спеціальними нормативно-правовими актами, а не нормами законодавства щодо розміщення і проживання осіб у готелях, пансіонатах та санаторіях, яким такі послуги надаються на загальних підставах.
Доводи касаційної скарги про те, що з 7 жовтня 2014 року у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, що переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» ОСОБА_1 зобов`язана самостійно сплачувати за проживання в санаторії, відхиляються касаційним судом. Обов`язок з відшкодування витрат на проживання у СП « ОСОБА_3 » відповідача як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території, покладено на комісію з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Одеської обласної державної адміністрації. Договір про надання послуг з готельного проживання між ОСОБА_1 та ДП «Адміністрація морських портів України» не укладався і про зміну з 7 жовтня 2014 року умов проживання та оплати відповідач не повідомлена, а дізнавшись про таку зміну виїхала із санаторію, тому підстави для відшкодування нею витрат за проживання у санаторії відсутні.
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено процесуальне право.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).
Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», подану його представником Донченко Наталею Сергіївною, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик