Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 333/6091/16-ц

провадження № 61-19891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року в складі судді Варнавської Л. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року в складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що проходив військову службу в Збройних Силах України в період з 18 до 19 липня 2015 року та з 30 грудня 2015 року до 30 січня 2016 року брав участь в антитерористичній операції (далі - АТО). Під час виконання службового обов'язку в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в результаті підриву міни отримав мінно-вибухову травму. За результатами огляду медико-соціальної експертної комісії йому встановлена третя група інвалідності, яка пов'язана з виконанням обов'язків військової служби.

ОСОБА_4 стверджував, що через отримані травми не має можливості працювати, не може забезпечити себе та свою сім'ю, змушений витрачати багато коштів на відновлення здоров'я, не може вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання та знаходиться в пригніченому стані, порушена його душевна рівновага.

З огляду на викладені обставини та посилаючись на статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просив стягнути з Міністерства оборони України на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн,

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що під час проходження військової служби ОСОБА_4 отримав травму, внаслідок якої у нього розвинулися хвороби та стан його здоров'я погіршився, що заподіяло йому моральну шкоду, яка полягає у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушило його звичні нормальні зв'язки, йому необхідно докладати додаткових зусиль з організації свого життя в сім'ї та суспільстві.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, групу інвалідності, характер та обсяг фізичних душевних страждань позивача, їх тривалість та керувався засадами розумності, добросовісності, виваженості та справедливості.

Крім того, суди посилалися на те, що саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов'язок держави відшкодувати ОСОБА_4 моральну шкоду, яка йому завдана у зв'язку з проходженням військової служби.

24 квітня 2017 року Міністерство оборони України подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою, або докази, які б свідчили, що у нього змінився звичний спосіб життя. Також зазначено, що позивач не надав доказів, що травма отримана не з його вини, а судами не досліджені обставини отримання травми.

Міністерство оборони України посилалося і на те, що військова служба пов'язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації за моральні страждання вже враховані чинним законодавством.

Крім того, у касаційній скарзі зазначено, що Міністерство оборони України не є уповноваженим органом державного управління, на який покладається обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду. Такий обов'язок має виконувати держава в особі Президента України як головнокомандувача Збройних Сил України, а тому Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі.

19 серпня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, в яких він просив відмовити в задоволенні касаційної скарги.

У запереченнях ОСОБА_4 зазначав, що отримані ним у зв'язку із захистом суверенітету та територіальної цілісності України травми, захворювання та пов'язана з ними інвалідність, заподіяли йому моральну шкоду, відшкодування якої необхідно стягнути саме з Міністерства оборони України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що під час проходження військової служби в період з 16 червня 2015 року до 19 липня 2015 року та з 30 грудня 2015 року до 30 січня 2016 року ОСОБА_4 безпосереднього брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а. с. 9).

У 2015 році під час проходження військової служби отримав мінно-вибухову травму.

До отримання травми в 2015 року ОСОБА_4 мав інвалідність ІІІ групи, а після отримання травми під час огляду медико-соціальною експертною комісією 06 квітня 2016 року ОСОБА_4 була встановлена ІІІ група інвалідності в зв'язку з травмою, пов'язаною із захистом Вітчизни. Ступінь втрати професійної працездатності становить 55 % (а. с. 10, 11).

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Отже, обов'язок держави відшкодувати завдану військовослужбовцю моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України.

Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов'язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

Матеріали справи свідчать, що причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_4 стали травми, пов'язані із захистом Вітчизни.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 16 березня 2016 року № 87 мінно-вибухова травма колишнього військовослужбовця ОСОБА_4 - це травма, пов'язана із захистом Батьківщини.

Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), колегія суддів Верховного Суду вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок поранення є доведеним.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв'язку з отриманням поранення з наступним встановленням інвалідності.

Таким чином, наявність шкоди у позивача не спричиняє обов'язку у Міністерства оборони України щодо її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України.

Посилання судів першої та апеляційної інстанцій на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, є безпідставними, оскільки у цій справі були встановлені незаконні дії та бездіяльність військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, які стали підставою виникнення обов'язку у держави в особі Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час.

Посилаючись на положення статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як на підставу стягнення з Міністерства оборони України шкоди, заподіяної ОСОБА_4, суди усупереч вимогам статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не взяли до уваги, що у цій справі позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_4 зазнав фізичного болю та страждань у зв'язку з пораненням під час виконання обов'язків військової служби, яка має особливий характер.

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»).

До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанова Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 691 «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме відповідачем та необхідність її стягнення є помилковими та передчасними.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Вирішуючи спір, суди неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносин, а тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, відповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Ураховуючи, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, скасуванню, сплачений Міністерством оборони України судовий збір при поданні апеляційної та касаційної скарг у розмірі 606,32 грн та 661,44 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 267,76 грн компенсувати Міністерству оборони України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик