ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 744/839/16-ц

провадження № 61-11955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба, Прокуратура Чернігівської області, Семенівський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Головне управління Національної поліції в Чернігівській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - адвокатом Голиком Євгеном Валерійовичем, на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Смаги С. В., та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Шарапової О. Л., Бобрової І. О., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Чернігівської області, Семенівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - Семенівський РВ УМВС України в Чернігівській області), Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУ НП в Чернігівській області) про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і бездіяльністю органу досудового розслідування та прокуратури.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 листопада 2013 року за фактом нанесення йому легких тілесних ушкоджень слідчим відділенням Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0000250 за частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Вказує, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні протягом всього часу затягувалось, слідчі неодноразово виносили незаконні постанови про закриття кримінального провадження, які згодом скасовувалися судом. Всі звернення в його інтересах до прокуратури Чернігівської області, ГУ НП в Чернігівській області розглядались формально, у відповідях визнавалося порушення законодавства слідчими, проте досудове розслідування триває значний час і жодній особі про підозру не повідомлено.

Так, з 16 листопада 2013 року по грудень 2014 року кримінальне провадження розслідував слідчий відділення Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області, а після скарги до прокуратури Чернігівської області - кримінальне провадження скеровано до слідчого відділення Новгород-Сіверського РВ УМВС України в Чернігівській області, правонаступником якого є Новгород-Сіверський відділ поліції ГУ НП в Чернігівській області.

7 грудня 2015 року слідчим Новгород-Сіверського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях будь-яких осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України. Вказану постанову слідчого про закриття кримінального провадження ухвалою слідчого судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2015 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано як незаконну.

10 вересня 2016 року слідчий Чернігівського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області повторно виніс постанову про закриття вказаного кримінального провадження, яку скасовано ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 вересня 2016 року як незаконну.

Позивач вказував, що неправомірними діями відповідачів йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті: щоденні думки та спогади про розслідування цієї справи, страх можливого повторення прийняття незаконних рішень, негативні переживання та спогади.

За таких обставин просив стягнути з державного бюджету на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів факту завдання йому моральної шкоди і наявності правових підстав для її відшкодування. Оскарження позивачем постанов слідчого про закриття кримінального провадження та подальше їх скасування слідчими суддями є формою реалізації процесуальних прав учасника кримінального провадження та не доводить факту неправомірних дій слідчих у розумінні вимог цивільного процесу.

Також суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення з Державного бюджету України на його користь грошових коштів у відшкодування моральної шкоди шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року залишено без змін з посилання на його відповідність вимогам закону.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_4 - адвокат Голик Є. В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі зазначив, що ухвалами слідчих суддів від 29 грудня 2015 року та від 23 вересня 2016 року підтверджується незаконність рішень органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження та встановлена їх бездіяльність під час здійснення досудового розслідування, однак суди попередніх інстанцій проігнорували встановленні обставини та дійшли необґрунтованого висновку про відсутність доказів завдання шкоди відповідачами.

Вказував, що суди дійшли помилково висновку про відсутність доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки у зв'язку із бездіяльністю та незаконними діями органів досудового розслідування порушено його нормальний спосіб життя, він змушений докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав, пошуку адвоката, відшукання додаткових коштів на оплату правової допомоги, поїздок до міст Новгород-Сіверського та Чернігова, внаслідок чого не має засобів для забезпечення належного рівня свого життя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2017 року прокуратура Чернігівської області подала до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких, посилаючись на обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, просила відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 16 листопада 2013 року слідчим відділенням Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за № 0000250 за частиною першою статті 125 КК України за фактом заподіяння легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров'я ОСОБА_4 З 16 листопада 2013 року по грудень 2014 року кримінальне провадження розслідувалося слідчим відділенням Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області.

Також судами встановлено, що після скарги позивача до прокуратури Чернігівської області кримінальне провадження скеровано до слідчого відділення Новгород-Сіверського РВ УМВС України в Чернігівській області. Після ліквідації Новгород-Сіверського РВ УМВС України в Чернігівській області кримінальне провадження передано до Новгород-Сіверського відділу Менської місцевої прокуратури, а звідти - до слідчого відділення Новгород-Сіверського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області.

7 грудня 2015 року слідчим Новгород-Сіверського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутності в діях будь-яких осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України. Ухвалою слідчого судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2015 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано.

Також суди встановили, що в лютому 2016 року кримінальне провадження передано до слідчого відділу Чернігівського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області. Постановою слідчого даного відділу поліції від 10 вересня 2016 року кримінальне провадження закрито. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 вересня 2016 року постанову слідчого Чернігівського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області про закриття кримінального провадження скасовано.

Судами встановлено, що протягом 2014-2016 років мати позивача неодноразово зверталась до прокуратури Чернігівської області зі скаргами на бездіяльність органів національної поліції Чернігівської області.

Частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16,

Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 2 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року Верховний Суд України роз'яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про недоведення позивачем наявності шкоди, протиправності дій її завдавача та причинного зв'язку між його протиправними діями та шкодою.

Посилання заявника на обставини, встановлені ухвалами слідчих суддів, якими скасовані постанови про закриття кримінального провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки вказаними судовими рішення не встановлено факт завдання позивачу моральної шкоди відповідачами, тому касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги в цій частині.

Доводи касаційної скарги про доведеність факту завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідачів фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають і спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - адвокатом Голиком ЄвгеномВалерійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик