КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3200/2018 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Судді-доповідача Волошиної В.М.

Суддів Панченка М.М., Слюсар Т.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання договору нікчемним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання договору нікчемним передано на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для розгляду до Шевченківського районного суду міста Києва, мотивуючи тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд, постановляючи ухвалу, помилково вважав, що предметом спірних правовідносин у цій справі є майнові права та обов'язки, викладені в договорі про іпотечний кредит щодо нерухомого майна, яке знаходиться за межами територіальності Шевченківського району міста Києва і як наслідок невірно застосував норму процесуального закону про виключну підсудність цього спору за місцезнаходженням нерухомого майна (АДРЕСА_1), яке не є предметом розгляду спору у цій справі. Предметом спірних правовідносин у цій справі є надання банком ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» його дружині ОСОБА_4 кредитних коштів без його згоди. Жодних інших позовних вимог ним не заявлялось. Оскільки предметом спору у цій справі є тільки видача банком грошових коштів, які є відмінними від нерухомого майна, то підсудність спору має визначатися за правилами ст. 27, ч.15 ст.28 ЦПК України. Ним обрано суд для розгляду спору у цій справі за місцезнаходженням банку ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» у Шевченківському районі міста Києва, що повністю відповідало нормам статті 109, частині 14 статті 110 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред'явлення позову. Вважає, що суд не вправі обмежувати в правах учасників справи, які встановлені імперативними нормами закону.

У відповідності до вимог статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами - частина 13 статті 7 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Передаючи на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання договору нікчемним, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_3 стосуються майнових прав та обов'язків, викладених в договорі про іпотечний кредит щодо нерухомого майна, яке знаходиться в АДРЕСА_1

Проте до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Питання про підсудність справ визначається цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно із загальним правилом територіальної підсудності, що передбачено статтею 109 ЦПК України (в редакції закону, на час пред'явлення позову), позови пред'являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням (стаття 109 ЦПК), яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а щодо юридичної особи - за положеннями статті 89, 93 ЦК України.

За деякими категоріями справ в силу специфіки предмету спору процесуальний закон встановлює виключну підсудність, за якою тільки один конкретний суд серед інших може розглядати таку категорію справ.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК, стаття 30 ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017, яким внесені зміни до цивільного процесуального кодексу України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Так, згідно з частиною 1 статті 114 ЦПК України виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, які пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

З матеріалів справи вбачається, що у червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до двох відповідачів: ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання договору про іпотечний кредит № 25/22-07 від 27 червня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» нікчемним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов кредитного договору банк надав його дружині ОСОБА_4 грошові кошти у тимчасове користування в сумі 160 000,00 доларів США, зі сплатою процентів річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 24 червня 2027 року. Виконання умов договору здійснюються позичальником за рахунок спільних грошей подружжя. Посилаючись на те, що кредитний договір є договором по розпорядженню майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, укладений без його згоди, чим порушує його законні права та інтереси, позивач просив визнати цей договір нікчемним.

Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що предметом судового спору є визнання правочину нікчемним з підстав укладення одним із подружжя кредитного договору без згоди другого подружжя. Вимог, що виникають з приводу нерухомого майна позивачем не заявлено.

Отже, за пред'явленими вимогами ОСОБА_3 поширюються правила загальної територіальної підсудності.

За змістом статті 109 ЦПК України і частини першої статті 113 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Користуючись правом вибору між судами, позивач пред'явив позов в суд Шевченківського району міста Києва за положеннями статей 109, 113 ЦПК України за місцезнаходження одного із відповідачів, а саме Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Місцезнаходження Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на території Шевченківського району міста Києва підтверджується інформацією із сайту Міністерства юстиції України з формування безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - ЄДР.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до процесуального закону справа за пред'явленим позовом ОСОБА_3 підсудна Шевченківському районному суду міста Києва, а тому позивач пред'явив позов до належного суду.

Висновки суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_3 стосуються нерухомого майна, у зв'язку з чим до пред'явленого позову мають бути застосовані правила виключної підсудності є помилковим. Так, за правилами частити 1 статті 114 ЦПК України ( в редакції закону, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондуються з нормою частини 1 статті 30 ЦПК України у редакції Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, яким внесені зміни до цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Отже, виключну підсудність встановлено для позовів, якщо спір виник з приводу нерухомого майна.

Звертаючись у 2016 році з позовом до ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», позивач обґрунтовував свої вимоги укладенням між банком та його дружиною кредитного договору, з видачею грошових коштів, без його згоди. Ні предмет, ні підстави заявленого ОСОБА_3 позову не вказують на існування спору між сторонами про право на нерухоме майно, яке знаходиться в АДРЕСА_1 Таким чином, на поданий позивачем ОСОБА_3 позов не поширюються правила виключної підсудності.

Суд першої інстанції, передаючи матеріали позовної заяви ОСОБА_3 на розгляд Ужгородському міськрайонного суду Закарпатської області, не врахував, що за суб'єктним складом сторін та за характером відносин, такий позов пред'являється за загальним правилом територіальної підсудності - в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача.

За наведених обставин висновок суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

У відповідності до вимог статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до Шевченківського районного суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий:

Судді: