ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання правочинів недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва у складі судді Остапчук Т.В. від 23 лютого 2018 року (повне судове рішення складено 12.03.2018),-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсним заповіт від 28 травня 2013 року, який підписаний від імені ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 451, визнати недійсною довіреність від 28 травня 2013 року, яка підписана від імені ОСОБА_6, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. та зареєстрована в реєстрі за № 452,визнати недійсною довіреність від 30 травня 2014 року, яка видана від імені ОСОБА_6, посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Л.С. та зареєстрована в реєстрі за № 479, визнати недійсним договір дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02 червня 2014 року, який укладений між ОСОБА_6, від імені якого діяв ОСОБА_4., та ОСОБА_3, що зареєстрований в реєстрі за № 565, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 5/9 часток квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та які вона набула на підставі договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02 червня 2014 року.

Як на підставу для визнання заповіту та інших правочинів недійсними, посилався на ч. 1 ст. 225 ЦК України, та вказував, щоОСОБА_6, у момент вчинення правочинів не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Справа № 757/23700/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4266/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що після смерті дружини ОСОБА_10 ОСОБА_6, перебував в депресії, пригніченому настрої, не впізнавав в обличчя своїх синів, плутався в датах, перебував в неадекватному стані.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Як на підставу скасування рішення суду вказував на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було надано належної оцінки доказам у справі. Суд необґрунтовано відмовив у долучені до матеріалів справи речових доказів, порушив порядок розгляду клопотання про долучення доказів, не забезпечив можливості повного та об'єктивного дослідження матеріалів справи при проведені експертизи, надав неправильну оцінку висновку експертизи та не надав належної оцінки показам свідків.

Судом першої інстанції не було досліджено докази позивача про те, що після смерті дружини ОСОБА_6 перебував в неадекватному стані та у момент вчинення правочинів не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, а за основу рішення взято висновок експертизи, в якому містяться численні порушення та перекручення дійсних обставин справи.

За вказаних обставин, просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представники апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній. Стороною позивача серед інших подавалося клопотання про призначення комплексної психопого-психіатричної експертизи. Вказане клопотання було відхилено, оскільки при вирішенні судом першої інстанції зазначеного питання порушень допущено не було, а відповідно чинного цивільного процесуального законодавства подання нових доказів, у тому числі проведення експертизи, на стадії апеляційного розгляду можливе виключно за наявності порушень, допущених судом першої інстанції при вирішенні даного питання. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Заявлене клопотання не було належним чином обґрунтоване у суді апеляційної інстанції.

Представник ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, з урахуванням позиції, викладеної у відзиві, де відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги та клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.

Третя особа про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 (а.с. 17 том 1).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є синами померлого ОСОБА_6, а ОСОБА_3 є онукою померлого та племінницею позивача.

Встановлено, що ОСОБА_6 28 травня 2013 року складено заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрований в реєстрі за № 451, згідно якого він заповідав все своє майно ОСОБА_3 (а.с. 49, том. 2).

Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру від 28 травня 2013 року, на момент відкриття спадщини заповіт є дійсним (а.с. 62, том, 2).

Також, 28 травня 2013 року була видана довіреність ОСОБА_6, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрована в реєстрі за № 452, якою ОСОБА_6 уповноважував на виконання дій (представлення інтересів) ОСОБА_3 (а.с. 114, том 2).

30 травня 2014 року було видано довіреність ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Людвігою Сигізмундівною та зареєстровану в реєстрі за № 479, якою він уповноважував ОСОБА_4 на укладання договору дарування частини квартири на користь ОСОБА_3 (а.с. 107 том 2).

Відповідно до скороченого витягу з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) від 02 червня 2014 року довіреність є дійсною (а.с. 109, том, 2).

На підставі довіреності від 30.09.2014 було укладено договір дарування 5/9 (п'ять дев'ятих) часток квартири АДРЕСА_1 від 02 червня 2014 року, який укладений між ОСОБА_6, від імені якого діяв ОСОБА_4., та ОСОБА_3, що зареєстрований в реєстрі за № 565 (а.с. 88, том 2).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6, на момент складання заповіту та довіреностей мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті та довіреності на розпорядження належним йому майном, а позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на те, що оспорювані правочини є недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач посилається, як на підставу для визнання заповіту та інших правочинів недійсними, на ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України та зазначає, що після смерті дружини ОСОБА_6, перебував у депресії, пригніченому настрої, не впізнавав в обличчя своїх синів, плутався в датах, перебував в неадекватному стані.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦКУ поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов'язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У ході розгляду даної справи, з метою встановлення наявності такого стану ОСОБА_6 судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_6 на час складення оспорюваних правочинів.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 400 від 23.06.2017, станом на травень 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року) та в період травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року та довіреності від 30.05.2014 року) страждав хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу з психоорганічним синдромом(Р07.8).

Станом на травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року та довіреності від 30.05.2014 року) ОСОБА_6 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Встановити чи могла особа за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними на період травня 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року) є неможливим.

Вказаний висновок є обґрунтованим, складений комісією експертів, які мають кваліфікаційний клас за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» та достатній досвід роботи за спеціальністю.

Посилання ОСОБА_2. на те, що у ОСОБА_6 станом на 2013 погіршувався стан здоров'я, та, як наслідок, в травні-червені 2014 року ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, спростовуються матеріалами справи. Крім того, погіршення стану здоров'я особи у 2013 році не може бути беззаперечним свідченням неспроможності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судом першої інстанції також було заслухано ряд свідків, які в період вчинення правочинів прямо чи опосередковано спілкувалися з ОСОБА_6, які підтверджували що особа могла за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та керувати ними.

Покази свідків: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, допитаних за клопотання позивача, які зазначали, що ОСОБА_6, з 2011 року перестав впізнавати друзів сім'ї та знайомих, став замкнутим, постійно сидів у кріслі, а 28 травня 2013 року, коли позивач перебував на операції в госпіталі, він неодноразово телефонував на номер телефону позивача в неадекватному стані, обґрунтовано не взяті судом до уваги, оскільки не підтверджують неспроможності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного експертного дослідження медичної документації ОСОБА_6, зокрема медичної картки ОСОБА_6 з Хмельницької міської поліклініки №2, колегією суддів відхиляються, оскільки зі змісту клопотання про призначення судової-психіатричної експертизи, заявленого 03.10.2015 представником позивача, було визначено перелік питань та установ з яких позивач просив витребувати медичну документацію. Судом було задоволено вказане клопотання, здійснено запити до зазначених установ. Хмельницької міської поліклініки №2 у вказаному переліку позивачем вказано не було. Питання про витребування документації з Хмельницької міської поліклініки №2, що знаходиться за адресою пр.-т. Миру, 61, м. Хмельницький, ставиться представником позивача 09.11.2017 у зв'язку з заявленням клопотання про призначення психолого-психіатричної експертизи, яке було відхилено судом першої інстанції на підставі ст. 113 ЦПК України.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Також, як вбачається з виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №1236/3, наданого Клінічною лікарнею «Феофанія», на яки й посилається позивач, за висновком психіатра у ОСОБА_6 був лише розлад адаптації та реакція горя (а.с. 18-19 том. 1), жодних висновків, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій, даний документ не містить.

Подані позивачем докази щодо стану здоров'я ОСОБА_6 не дають підстав для висновку про неспроможність особи в момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджують про наявність певних хвороб, що саме по собі не є підставою для визнання правочинів недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що ці доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 268, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 14.08.2018

Суддя-доповідач

Судді