Справа №442/1871/18
Провадження №2/442/1069/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді: Кучаковського Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання: Кравців Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю „Океан про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та витрат на правову допомогу,

за участю представників

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

від ТОВ „Океан: ОСОБА_3, ОСОБА_4

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з вказаним позовом до суду, в якому просить на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 47 263 грн 06 к. В обґрунтування позову зазначає, що перебувала у трудових відносинах із відповідачем та була звільнена 25.02.2012,проте у момент звільнення відповідач не виплатив їй заробітну плату у повному обсязі, у звязку з чим вона змушена була звернутись до суду про стягнення відповідних коштів.Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду (442/2979/15-ц) її позов задоволено, проте Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.09.2016 у справі № 442/2979/15 встановлено, що ТОВ „Океан не було виплачено заробітну плату ОСОБА_1 за періоди: січень 2011 року 518,00 грн, лютий 2011 518,00 грн, вересень 2011 року 528,00 грн та 329,20 грн, жовтень 2011 року 528,00 грн, усього 2 961,20 грн. Вказаним рішенням ухвалено стягнути з ТОВ „Океан на користь ОСОБА_1 зазначену суму невиплаченої заробітної плати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.07.2017 рішення апеляційного суду залишено без змін.Таким чином зазначає, що судом встановлено, що на момент звільнення її з роботи, в порушення ст.ст. 116, 117 КЗпП України у день звільнення повний розрахунок належних їй виплат здійснений не був. Вказує, що з відповідача фактично стягнуто на її користь заробітну плату 02.03.2017, тому вважає, що відповідач зобовязаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки день фактичного розрахунку.Зазначає, що розрахунок середнього заробітку визначається у відповідності до ч.ч. 2, 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, термін розрахунку останні два повних робочих місяці, тобто січень-лютий 2012 року.Середньоденна заробітна плата складає: 0 грн. (січень 2012 року ) + 789 грн (лютий 2012 року): 21 робочі дні за два місяці (0 робочі дні у січні 2012 року та 21 робочий день у лютому 2012 року) = 37,57 грн / робочий день. Кількість прострочених робочих днів з дня звільнення (25.02.2012) по фактичного розрахунку (02.03.2017) становить 1 258 робочих днів. Таким чином середній заробіток за весь час затримки по день фактичне розрахунку становить: 37,57 х 1 258 = 47 263,06 грн, тому просить вказану суму стягнути з відповідача. У своїй відповіді на відзив зазначив, що рішення Європейського суду з прав людини „Меньшакова проти України не застосовується до правовідносин, які склались між сторонами, посилалась на ч. 2 ст. 233 КЗпП України та на рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що при звільненні позивача 25.02.2012 у ТОВ „Океан не існувало законодавчо встановленого обовязку або обовязку, встановленого рішенням суду, щодо виплати позивачу заробітної плати. Вказує, що з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини „Меньшакова проти України у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати на підставі статті 117 Кодексу законів про працю після ухвалення рішення апеляційного суду Львівської області від 27.09.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ „Океан про стягнення невиплаченої заробітної плати га компенсації за невикористану відпустку. Крім того, звертає увагу на пропуск позивачем тримісячного строку позовної давності, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, адже ОСОБА_1 повинна була дізнатися про порушення свого права і звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з дня ухвалення рішення апеляційного суду Львівської області від 27.09.2016, а тому просить у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Судом встановлено, що згідно рішення апеляційного суду Львівської області від 27.09.2016 (справа № 442/2979/15; провадження № 22-ц/783/328/16) ухвалено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Океан задовольнити частково; рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.09.2015 скасувати; ухвалити нове рішення; позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Океан про стягнення заробітної плати задовольнити частково; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Океан на користь ОСОБА_1 2 961, 20 грн невиплаченої заробітної плати; в іншій частині позовних вимог відмовити; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Океан на користь ОСОБА_1 1 141,42 грн витрат на проведення судової експертизи; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Океан на користь держави 243,60 грн судового збору.

Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем, фактично стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Океан на користь ОСОБА_1 2 961,20 грн невиплачену заробітну плату 02.03.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 Кодексу законів про працю України розяснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

При цьому суд відхиляє посилання заявника на рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі „Меньшакова проти України (заява № 377/02) як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини не здійснював тлумачення статті 117 КЗпП України та лише констатував можливість двоякої дії цієї статті, вказавши при цьому, що, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство.

Проте відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки на користь позивача стягнуто заробітну плату 02.03.2017, а вона звернулась до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із даним позовом лише 27.03.2018, тобто із пропущенням встановленого законодавством трьохмісячного строку звернення до суду, то позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 193, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.10.2018.

Суддя Ю.С. Кучаковський