Справа № 712/471/18
Провадження № 2/712/726/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого судді - Токової С.Є.

при секретарі - Могила І.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що на підставі наказу № 318-к від 05.12.2017 року була звільнена з посади фахівця 2-ї категорії загального відділу ДВНЗ «Університет банківської справи» у звязку із скороченням штату згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. При її звільненні роботодавець не запропонував іншу роботу одночасно з повідомленням про звільнення. Крім того, вона була членом первинної профспілкової організації Черкаського навчального інституту ДВНЗ «Університет банківської справи», проте за три місяці до її звільнення роботодавець не звернувся до Первинної профспілкової організації за отриманням згоди на звільнення. Також роботодавець зобовязаний був надати інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватись, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або помякшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Також вважає що в організації виробництва і праці фактичних змін не відбулося і як наслідок, скорочення чисельності або штату працівників відсутнє. Через допущені роботодавцем порушення під час її звільнення, вона перебуває у вимушеному прогулі. Станом на день її звернення до суду з позовною заявою відповідач зобов'язаний виплатити 3586,00 грн. за вимушений прогул. Крім того, незаконними діями відповідача, їй завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що пропрацювавши в ДВНЗ «Університет банківської справи» 18 років, вимушена була прикладати значних додаткових зусиль для того щоб відновити свій душевний, психологічний та фізичний стан. Стреси та переживання, які вона пережила в звязку з своїм незаконним звільненням, пов'язані з складністю працевлаштування особи в її віці, стали наслідком депресій та безсоння. Все спонукає її прикладати значних зусиль, щоб реалізувати себе у сучасному суспільстві. Завдану моральну шкоду оцінює в 30000 грн.

У відзиві на позов представник відповідача позов не визнав з тих підстав, що відповідач не міг запропонувати позивачці, одночасно з попередженням про звільнення, іншу вакантну роботу бо інших вакантних посад, за відповідною професією чи спеціальністю, які б відповідали кваліфікаційному рівню позивачки не було. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 04.12.2017 року у відповідача відкрилась вакантна посада провідного економіста відділу бухгалтерського обліку та економічної роботи Університету, пропозицію зайняти яку було надіслано позивачці, яка маючи на це право, відмовилась від запропонованої вакантної посади. Вакантної роботи з віддаленим робочим місцем у філії - Черкаському інституті не було. На час попередження про майбутнє скорочення позивачки, відповідач не повідомляв первинні профспілкові організації тому, що позивачка не була членом профспілки, а коли стала, то відповідач узгодив це питання з первинними профспілковими організаціями. З боку відповідача моральної шкоди, позивачу завдано не було. Не доведено вини, факту порушення трудових прав позивачки та протиправність дій відповідача, відсутній наявний причинний зв'язок між діями відповідача та наслідками. Просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.01.2018 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 06 лютого 2018 року на 09-00 год. в порядку спрощеного провадження.

16 серпня 2018 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси було зупинено розгляд справи у звязку із направленням запиту до первинної профспілкової організації ДВНЗ «Університет Банківської справи» щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1.

04 вересня 2018 року на адресу суду було направлено витяг з протоколу № 6 від 30.08.2018 року, в якому зазначалось про відсутність кворуму та неможливість прийняти рішення профкому, у звязку з чим судом повторно постановлено ухвалу від 16.08. 2018 року щодо надання первинною профспілковою організацією згоди на звільнення позивачки.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд скасувати п. 6 Наказу від 05.12.2017 року № 318-к «Про скорочення» в частині звільнення ОСОБА_1; поновити останню на посаді фахівця 2-ї категорії загального відділу ДВНЗ «Університет банківської справи», робоче місце якої знаходиться у Черкаському навчальному-науковому інституті; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3586 грн., моральну шкоду в сумі 30000 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5956 грн.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просили у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що при звільненні позивачки були дотримані всі норми трудового законодавства, з нею проведено повний розрахунок.

Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 25 січня 2001 року по 05 грудня 2017 року позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем (копія трудової книжки а. с. 12-13).

11 грудня 2017 року ОСОБА_1 на підставі наказу №318-к від 05.12.2017 року було звільнено з посади фахівця 2-ї категорії загального відділу Державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» у звязку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За нормами ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеною у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення

Судом встановлено, відповідно до наказу від 31.08.2015 р. № 286-К позивачку, за її згодою, з 01.09.2015 року переведено на посаду фахівця 2 категорії загального відділу Університету з віддаленим робочим місцем у філії Університету - Черкаському інституті.

Підставою для скорочення працівників, у тому числі і фахівця 2 категорії зального відділу, яку займала позивачка, передував наказ ДВНЗ «Університет банківської справи» № 379-од від 05.10.2017 р. «Про внесення змін до штатного розпису ДВНЗ «Університет банківської справи».

Відповідно до наказу ДВНЗ «Університет банківської справи» від 06.10.2017р. № 382-од «Про зміну істотних умов праці та скорочення штату працівників ДВНЗ «Університет банківської справи» 11.10.2017 р. відповідач офіційно повідомив позивачку про наступне вивільнення, про що стоїть її підпис на попередженні (а.с. 5).

Відповідач не міг запропонувати позивачці, одночасно з попередженням про звільнення, іншу вакантну роботу бо інших вакантних посад, за відповідною професією чи спеціальністю, які б відповідали кваліфікаційному рівню позивачки не було. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Також дослідженими в справі доказами встановлено, що на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України 04 грудня 2017 року відповідачем було запропоновано ОСОБА_1 іншу роботу, але остання із запропонованою вакансією не погодилася, що визнавалося нею в судовому засіданні.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.

Стосовно тверджень позивачки щодо переважного права залишення її на роботі, у звязку з тим, що вона має більший стаж роботи та високу кваліфікацію ніж інша особа, яка не була скорочена, суд звертає увагу на наступне. Як вбачається із пояснень представників відповідачів у 2017 році позивачка знаходилась на лікарняному 71 день та 43 дні у відпустці. Тобто, із 249 робочих днів у 2017 році остання не працювала майже половину - 114 днів. У період лікарняного та відпусток позивачки її посадові обовязки, додатково, окрім своєї основної роботи, виконували інші працівники. Твердження позивачки, що вона має більший стаж та більш високу кваліфікацію ніж інша особа, яка залишена працювати з відповідачем є безпідставні.

Твердження позивачки про те, що відповідач порушив ст. 43 КЗпП України безпідставне тому, що відповідно до ст. 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації.

Про звільнення позивачка була попереджена 11.10.2017 року. До попередження та після попередження про звільнення позивачка не була членом первинної профспілкової організації навчального закладу «Університет банківської справи» .

Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивач на час звільнення була членом первинної профспілкової організації ДНВЗ «Університет банківської справи», яка не розглядала питання щодо надання згоди на її звільнення, судом було направлено запит профспілковому органу для розгляду вказаного питання.

Як вбачається з витягу з протоколу № 6 засідання профспілкового комітету Черкаського профспілкового комітету Черкаського навчально-наукового інституту ДВНЗ «Університет банківської справи» від 30 серпня 2018 року, ОСОБА_1 є членом профспілки і була звільнена з посади без згоди профспілкового комітету 05 грудня 2017 року. Адміністрація Університету повідомила голову профкому про можливе звільнення позивача листом від 04.12.2017, який був вручений згідно з відміткою канцелярії лише 11.12.2017 року, тобто через 5 днів після фактичного звільнення ОСОБА_1 Згода на звільнення позивачки з посади в порядку скорочення штату не надана.

При цьому, даний протокол не містить посилань на те, у звязку з чим така згода профспілковим комітетом не надана, та які обставини були встановлені профспілковим комітетом під час проведення засідання.

Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і посилання позивача на відсутність фактичних змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки зазначені зміни відбулися, що підтверджується штатним розписом відповідача, який затверджений Міністерством освіти та науки, наказом від 05.10.2017 року «Про внесення змін до штатного розпису ДВНЗ «Університет банківської справи» .

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відповідачем було здійснено на законних підстав, у звязку з чим позов не підлягає до задоволення.

Що стосується вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн., то суд приходить до висновку, що дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки не доведено вину, факту порушення трудових прав позивачки та протиправність дій відповідача, відсутній наявний причинний зв'язок між діями відповідача та наслідками.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. п.1, ч.1 ст. 40 , ст. 43, ст. 49-2 , 235 КЗпП України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу ( п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне рішення суду складено 05 жовтня 2018 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ