ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 632/1444/17

провадження № 22-ц/790/2778/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Колтунової А.І., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

імена сторін:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року у складі судді Шмадченко С.І. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою у якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона на підставі іпотечного договору № 1076, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. є власником АДРЕСА_1. У даному приміщенні зареєстровані відповідачі, які у родинних стосунках з нею не перебувають, права користування відповідно до положень ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР не мають, спільного господарства не ведуть, угод про порядок користування даним приміщенням не укладали, за комунальні послуги не сплачують. В зв'язку з чим порушують її права як власника, розпоряджатися належним їй майном.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року визнано ОСОБА_4 ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позову, посилаючись про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції було ухвалено без належного повідомлення апелянта про час та місце розгляду даної справи. При ухваленні судового рішення судом першої інстанції не враховано, що з квітня 2016 року в провадженні Київського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа № 640/3418/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_10, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округ Карташова С.І., про визнання недійсними правочинів, скасування державної реєстрації.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1статті 367 ЦПК України- в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

24 жовтня 2017 року Київським районним судом м. Харкова судове засідання відкладено до 29 листопада 2017 року о 15 год. 30 хв. для виклику сторін.

В цей день було ухвалено заочне судове рішення.

Судову повістку про виклик до суду для ОСОБА_4 вручено за довіреністю 30 листопада 2017 року.

Доказів того, що ОСОБА_4 належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи 29 листопада 2017 року матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що рішення суду першої інстанції було ухвалено без її належного повідомлення про час та місце розгляду даної справи.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 в позасудовому порядку набула право власності на квартиру № 62 у буд. 20 по майдану Конституції в м. Харкові, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 60542438

Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України від 20 жовтня 2016 року відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровані у належній позивачу квартирі (а.с. 12-13).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є і не були членами його сім'ї ОСОБА_1

Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач посилався на положення статей 317, 319, 321, 391 ЦК України у сукупності з положеннями статі 156 ЖК України та статті 405 ЦК України та зазначив, що оскільки відповідачі заяву про зняття їх з реєстрації місця проживання не подають, позивач змушена звернутись за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Ураховуючи наведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування АДРЕСА_1.

Матеріали справи не містять відомостей про оскарження відповідачами рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 травня 2016 року, номер запису про право власності: 14789803.

Положення ст. 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою підлягають задоволенню.

Посилання, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова з квітня 2016 року перебуває цивільна справа № 640/3418/16 - ц, не є підставою для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2017 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 640/3418/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_10, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округ Карташова С.І., про визнання недійсними правочинів, скасування державної реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2017 року ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набрала законної сили, доказів щодо її оскарження в установленому законом порядку, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги, що при укладанні договору позики та іпотечного договору ОСОБА_5 здійснював на ОСОБА_4 психологічний тиск, висновків суду першої інстанції не спростовують. Апелянтом не враховано, що визнання недійсним договору позики та іпотечного договору не є предметом спору. Доказів того, що зазначені договору визнані в установленому законом порядку недійсним, матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат понесених позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_3 в рівних частках судовий збір у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2018 року.

Головуючий-

Судді: