ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 202/6854/15-ц

провадження № 61-13560св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне підприємство «Автогаз-Плюс»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року, постановлену у складі судді Зосименко С. Г., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до Приватного підприємства «Автогаз-Плюс» (далі - ПП «Автогаз-Плюс») про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 24 січня 2013 року між ним та ПП «Автогаз-Плюс» укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого він надав відповідачу грошові кошти у розмірі 100 000 грн, а останній зобов'язався повернути вказані кошти у строк до 31 грудня 2013 року.

Вказував, що він свої зобов'язання виконав, перерахувавши вказані кошти на рахунок відповідача, а останній у визначений договором строк позику не повернув, у зв'язку з чим станом на 18 серпня 2015 року заборгованість становить 111 700 грн.

За таких обставин просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 117 000 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 5 462,59 грн та інфляційні втрати у сумі 67 801,90 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПП «Автогаз-плюс» судові витрати у сумі 3696 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідно до частини п'ятої статті 207 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, позов підлягає залишенню без розгляду у зв'язку із поданням позивачем відповідної заяви.

Стягуючи з позивача судові витрати, суд першої інстанції виходив з положень частини третьої статті 89 ЦПК України в цій же редакції та вважав, що внаслідок необґрунтованих дій позивача та залишення без розгляду позову на користь відповідача підлягають стягненню здійснені ним витрати на оплату судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року залишено без змін з посиланням на відповідність її висновків нормам процесуального права.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просив змінити ухвалу суду першої інстанції, виключивши з її резолютивної частини абзац про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі зазначив, що висновок суду першої інстанції про стягнення з нього судових витрат суперечить частині третій статті 89 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судового рішення, оскільки ця норма підлягає застосуванню виключно у випадку залишення позовної заяви без розгляду та здійснення відповідачем судових витрат, пов'язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Вказує, що після отримання висновку експерта у нього виникла необхідність змінити предмет і підстави позову, однак положеннями частини другої статті 31 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, одночасно змінити предмет і підстави позову неможливо, тому він вимушений був залишити позов без розгляду та звернутися до суду із новим позовом.

Зазначив, що у вказаній ситуації не можна вважати його дії необґрунтованими, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з нього витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_4 звернувся із позовом до ПП «Автогаз-Плюс» про стягнення боргу.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу, оплату за проведення якої покладено на ПП «Автогаз-Плюс», внаслідок чого останнє понесло витрати на проведення вказаної експертизи у сумі 3 696 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що представник відповідача подав заяву про стягнення з позивача витрат, пов'язаних із розглядом справи та понесених внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до частини першої та третьої статті 79 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Частиною третьою статті 89 ЦПК України в цій же редакції визначено, що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Встановивши, що ПП «Автогаз-Плюс» понесено витрати, пов'язані із розглядом справи за позовом ОСОБА_4, який у подальшому залишено без розгляду за його заявою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача вказаних витрат. З такими висновками погодився і апеляційний суд, відхиливши апеляційну скаргу позивача.

Доводи касаційної скарги заявника щодо відсутності його необґрунтованих дій є безпідставними, оскільки факт звернення з необґрунтованим позовом до суду, який у подальшому залишено без розгляду, та понесення відповідачем витрат, пов'язаних із розглядом справи, у розумінні частини третьої статті 79 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, є підставою для компенсації таких витрат відповідачу за рахунок позивача.

Доводи касаційної скарги зводяться до невірного розуміння заявником вимог чинного законодавства та власного тлумачення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик