Справа № 438/671/18
Номер провадження 2/438/323/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 грудня 2018 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Слиша А.Т.,

з участю секретаря Гадубяк О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить суд зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні квартирою та зобов'язати відповідача передати ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує на те, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає з 1979 року, яку отримав ще її чоловік ОСОБА_4, який раптово помер в 2015 році. В шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 В 1991 році дочка ОСОБА_6 народила сина ОСОБА_3 (відповідач у справі), але згодом була позбавлена щодо нього батьківських прав. На даний час дочка ОСОБА_6 проживає в с.Уріж Дрогобицького району, у неї четверо дітей. Син ОСОБА_5 із сім'єю вже давно облаштували своє життя окремо від позивачки, в тому числі тривалий час проживав за кордоном. Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради №542 від 1998 року позивачка призначена опікуном на той час неповнолітнього ОСОБА_3, якого разом з чоловіком ОСОБА_4 виховували до повноліття, мала надію на те, що в старості внук буде піклуватися про неї.

В 2013 році внук ОСОБА_3 одружився і згодом зареєстрував за адресою: квартира АДРЕСА_1, свою дружину ОСОБА_8 та малолітнього сина.

Згідно договору дарування позивач передала ОСОБА_3 у власність 2/3 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (1/3 частка в праві власності на квартиру належала їй згідно свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Бориславської міської ради від 25.11.2005 року, а 1/3 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Кучеренко Т.О. 12.04.2016 року).

Після підписання угоди ставлення внука та його дружини ОСОБА_8 змінилося, вони почали ігнорувати ОСОБА_1 та її потреби, більш того, ображати та принижувати.

Всупереч очікуванням, внук і його дружина настільки змінили ставлення, що стали агресивними навіть по відношенню до людей, які щиро хотіли допомогти, адже бачили безпомічний стан позивача.

За позивачем продовжували доглядати в будні дні сусіди, а на вихідні приїжджала неповнолітня внучка ОСОБА_11. Поступово стан ОСОБА_1 здоров'я покращувався та почала підніматися з ліжка. Чим краще ставало, тим гірше до неї відносився внук ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_8.

В грудні 2016 року внук вигнав внучку ОСОБА_11, на мороз, а сусідам заборонив приходити. Щоб залякати сусідів - написав на них скаргу, нібито вони вкрали у нього велику суму грошей, якої, насправді, у нього ніколи не було. Замки дверей змінив, мені ключі не дав. ОСОБА_1 опинилася одна, закрита в квартирі, немов під арештом. Внук з жінкою часто є відсутніми в квартирі, в такі дні позивач знаходиться одна в кімнаті і боячись чергового приступу гіпертонії, адже було безліч випадків, коли на її виклики швидка не могла потрапити в квартиру.

По факту незаконного утримання ОСОБА_1 Бориславським відділенням поліції Дрогобицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області було відкрите кримінальне провадження №0000076, яке внесене до ЄРДР 03.02.2017 року за ст.356 КК України.

Дані факти підтверджуються також актом обстеження матеріально-побутових умов від 07.02.2017 року, затвердженого директором Бориславського міського територіального центру соціального обслуговування (надання послуг).

Згідно даного акту доступ до квартири АДРЕСА_1 є неможливий, оскільки ОСОБА_1 не має ключів від вхідних дверей, які закрили внук чи його дружина.

ОСОБА_1 зазначає, що вона не може більше так жити, її ізоляція в приміщенні, в якому має право проживати є незаконною, порушує її права, насамперед конституційні: право на житло, право на достатній життєвий рівень. Крім того, як інвалід першої групи, потребує постійного стороннього догляду, оскільки не може сама повноцінно себе обслуговувати. Важливим для неї є також спілкування.

Внук відмовляється видати позивачу ключі від квартири, мотивуючи це тим, що власник тепер він, а не вона.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала повністю.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у їх задоволенні за безпідставністю, вважає дану позовну заяву ОСОБА_1 за своїм змістом і суттю є Голослівною, адже не підтверджена жодним належним та допустимим доказом у справі.

Також надав пояснення про те, позивач приходиться йому бабусею, з якою у нього завжди були і є добрі стосунки. Відповідач з дитинства виховувався бабусею і дідусем та перебував під їхньою опікою, оскільки його матір (дочку позивачки) позбавили батьківських прав щодо нього, та у зв'язку з цим проживав у квартирі АДРЕСА_1, яку було приватизовано в рівних частках на відповідача, покійного дідуся ОСОБА_4 та бабусю ОСОБА_1

У даній квартирі зареєстровані та фактично проживають, він, відповідач ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_8 та мололітнім сином, і бабуся - позивачка ОСОБА_1 Кожен з них має окремі ключі від вхідних дверей квартири. Відповідач з сім'єю у квартирі займає одну кімнату, а другу окрему кімнату займає бабуся-позивачка ОСОБА_1 Кухнею та комунальними вигодами квартири ми користуються спільно.

Заявлений позивачкою ОСОБА_1 позов про усунення перешкод в користуванні квартирою є абсолютно надуманим, адже в дійсності- бабуся ОСОБА_1 має ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Стаття 47 Конституції України гарантує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в поряду, передбачених законом.

Відповідно до вимог статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічним за змістом є положення частини першої статті 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України).

Частина 4 ст. 156 ЖК Української РСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 21 липня 2010 року у справі 6-4027св09.

Відповідно до вимог ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ч.2). Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч.4).

Судом встановлено, що позиваці ОСОБА_1 належали 1/3 частка квартири на праві власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Бориславської міської ради 25 листопада 2005 року згідно з розпорядженням від 25 листопада 2005 року №8979, та 1/3 частка в праві власності на квартиру належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Кучеренко Т.О., 12 квітня 2016 року за реєстровим №313.

Згідно світлокопії договору, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Кучеренко Т.О. 13.09.2016 року та зареєстрованого в реєстрі за №790, вбачається припинення права спільної сумісної власності на 2/3 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1, та набуття ними права спільної часткової власності на дану квартиру.

В даній квартирі АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з 1979 року.

Допитана у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 у якості свідка засвідчила, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає з 1979 року разом із покійним чоловіком , який помер в 2015 році. Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради №542 від 1998 року позивач була призначена опікуном на той час неповнолітнього ОСОБА_3, відповідача у справі, якого разом з чоловіком ОСОБА_4 виховували до повноліття та проживали однією сім'єю.

У 2013 році відповідач одружився і згодом зареєстрував за спірною адресою і свою дружину ОСОБА_8 та малолітнього сина.

Після підписання договору дарування даної квартири 12.04.2016 року ставлення внука та його дружини ОСОБА_8 змінилося, вони почали ігнорувати позивача ОСОБА_1 та її потреби, більш того, ображати та принижувати. За позивачем постійно доглядати в будні дні сусіди, а на вихідні приїжджала неповнолітня внучка ОСОБА_11. Поступово стан ОСОБА_1 здоров'я покращувався та почала підніматися з ліжка. Чим краще ставало, тим гірше до неї відносився внук ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_8. У грудні 2016 року внук вигнав внучку ОСОБА_11, на мороз, а сусідам заборонив приходити. Щоб залякати сусідів - написав на них скаргу, нібито вони вкрали у нього велику суму грошей, якої, насправді, у нього ніколи не було. Замки дверей змінив, ключі позивачу не дав. Позивач ОСОБА_1 опинилася одна, закрита в квартирі. Відповідач із жінкою часто є відсутніми в квартирі, позивач знаходиться одна у квартирі . Позивач не може допустити у квартиру ні швидку медичну допомогу у випадку необхідності. Не може зайти будь-хто до неї.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 засвідчив, що він являється дільничним інспектором Бориславського ВП Дрогобицького ВП НП України у Львівській області та обслуговує територіє на якій проживають сторони. Свідок підтверджує, що неодноразово по службовій необхідності намагався потрапити у житло у якому проживають сторони. Проте це було можливо лише коли були у квартирі відповідач чи його дружина. Позивач не могла пустити до квартири свідка, оскільки як свідок розуміє не мала ключів.

Згідно ч.1 ст.310 Цивільного кодексу України фізична особа має право на місце проживання.

На підставі ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового Кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами 1, 4 статті 156, цього ж Кодексу, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири)не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Суд бере також до уваги рішення Європейського Суду з прав людини, зокрема, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, 02.12. 2010 та CASE OF DAKUS v. UKRAINE № 19957/07, 14.12.2017, які ухвалені на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права. за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У п.44 рішення ССПЛ Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, 02.12.2010 зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

На підставі наведених вище встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про порушення прав позивача зі сторони відповідача у справі і необхідність їх відновлення шляхом задоволення даного позову.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, усунути ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_2 виданий Бориславським МВСУ МВС України у Львівській області 20 липня 2001 року перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом надання ОСОБА_1 ключів від вхідних дверей квартири.

Стягнути із ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1,судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 704 гривень 80 копійок у дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27 грудня 2018 року.

Головуючий суддя А.Т. Слиш