Справа № № 501/488/18
Провадження №2/521/3406/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Мирончук Н.В.,

при секретарі - Власової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулось Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.09.2011 р. у розмірі 105942,66 грн., витрат по сплаті судового збору, в сумі 1762,00 грн.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу № 501/488/18 було передано до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю.

Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями, цивільну справу було розподілено на суддю Мирончук Н.В., якою було відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що, відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 05.09.2011 року, відповідач отримав кредит в розмірі 6600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з тим, що відповідач належним чином свої обов'язки не виконує, станом на 31.01.2018 року, відповідач має заборгованість - 105942,66 грн., яка складається з: 4071,98грн. заборгованість за кредитом; 92109,60 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4240,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 - штраф (фіксована частина); 5021,08 штраф (процентна складова).

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та справу розглянути за його відсутності.

Відповідач один раз прибув до суду, заявив клопотання про відкладення розгляду справи, після чого ні він сам, ні його представник, до суду ні разу не прибули, хоча справу суд призначав до розгляду пять разів, але своїм правом надання пояснень та доказів у судовому засіданні, ні відповідач, ні його представник, не скористались.

Представник відповідача до канцелярії суду надала відзив, ордер адвоката та заяву про розгляд справи без її участі. У відзиві, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України (а.с. 73).

Суд, оцінивши доводи позивача, приймаючи до уваги заяву відповідача, встановивши обставини, якими обґрунтовуються доводи і заперечення, з'ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, приходить до наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до Довідки про Умови кредитного договору № б/н від 05.09.2011р., укладеного між позивачем та ОСОБА_1, банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 1,7 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 7)

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом встановлено і цей факт підтверджується матеріалами справи, що відповідач 5.09.2011року підписав заяву, якою підтвердив свою згоду на отримання кредиту та, що погоджується з Умовами надання банківських послуг.(а.с.6)

Згідно до укладеного договору, кредит відповідачу надано з моменту підписання договору.(а.с.6-7).

Доказів того, який строк дії картки, виданої відповідачу, ні відповідачем ОСОБА_1, ні представником відповідача до суду не було надано та в судовому засіданні щодо вказаного, пояснення сторони також не надали, оскільки, позивачем було надано заяву про розгляд справи без його участі, відповідач, прибувши один раз сам у судове засідання, заявив про відкладення розгляду справи, після чого уклав угоду з адвокатом, але, представник відповідача у судові засідання жодного разу не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не надавши до суду доказів стосовно строку дії картки? яка була видана ОСОБА_1 та в судовому засіданні щодо зазначеного ним не було надано пояснень.

Відповідно до Умов надання банківських послуг, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній, і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця.

Проте, у позовній заяві, строк дії картки не визначений, Пам'ятка клієнта та належна копія картки, в матеріалах справи відсутні, відповідачем та його представником копії вказаних документів також до суду не було надано.

Між тим, суд звертає увагу сторін на те, що статтею 81 ЦПК України, встановлено, що обовязок доказування і подання доказів покладено на кожну із сторін у справі і саме вони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем електронною поштою було направлено до суду довідку, в якій вказано, що ОСОБА_1, отримав банківську картку 05.09.2011року, строк її дії - 04.2015.(а.с.106).

У відповіді на відзив тим же представником позивача вказано, що строк дії картки до 03.2016 року та зазначено номер іншої картки.(а.с.92).

Між тим, суд звертає увагу на те, що про видачу цієї іншої картки, у позовних вимогах позивача не зазначено жодним чином, а в позовних вимогах вказано щодо картки, яка була отримана 05.09.2011 року.

Тобто, належних доказів щодо строку дії картки, позивачем до суду не надано.

Крім того, позивачем на підтвердження своїх вимог до суду було надано банківську роздруківку, яка вказує про нарахування коштів по банківському рахунку.

Проте, належним чином зроблених розрахунків про заборгованість відповідача: за кредитом, у сумі - 4071,98грн.; по процентам за користування кредитом - 9 2109,60 грн.;

за пенею та комісією 4240,00 грн.; а також штрафів, у відповідності до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 - штраф (фіксована частина) та 5021,08 штраф (процентна складова), до суду позивачем не було надано.

Також, не було надано цього розрахунку ні відповідачем, ні його представником, які, в призначені судом дні, для розгляду справи, до суду не зявлялись взагалі.

Згідно до наданої позивачем банківської роздруківки щодо нарахування коштів, ним рахується різний розмір встановленої відсоткової ставки: 20,4%, 34,8%, 43,2%.

Проте, яким документом вказане було встановлено, позивачем до суду доказів також не було надано та долучено лише роздруківку з сайту банку. (а.с.105)

Також, позивач, обгрунтовуючи розмір встановленої ним відсоткової ставки посилається на п.п.п 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого, він має право «производить изменения Тарифов, а также других условий обслуживания счетов.»

Проте, суд, з цим зазначенням позивача не може погодитись, оскільки, відповідно до того ж п.п.п. 1.1.3.2.3. Умов.. «При этом Банк, за исключением случаев изменения размера предоставленного Кредита (кредитного лимита), обязан не менее чем за 7 дней до введения изменений проинформировать Клиента, в частности, в выписке по Картсчету согласно п. 1.1.3.1.9. этого договора. Если в течение 7 дней Банк не получил уведомление от Клиента о несогласии с изменениями, то считается, что Клиент принимает новые условия.»

Проте, позивачем до суду не було надано доказів того, що ним - позивачем за 7 днів до введення нарахованих ним змін тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, було про це повідомлено відповідача.

А тому вказане, не може бути прийнято судом до уваги.

Обґрунтування позивача в позовній заяві в частині того, що договір на теперішній час діє, тому строк позовної давності не пропущено, суд вважає необґрунтованими, оскільки строк дії договору і термін виконання зобов'язання в законодавстві визначаються як різні поняття - ст. ст. 530, 631 ЦК України.

Також, суд звертає увагу на наступне.

Позивач стверджує, що остання сплата відповідачем за кредитним договором була 29 грудня 2017 року, у сумі 300 грн. та посилається на банківську роздруківку про рух коштів по договору № б/н від 05.09.2011р.

Відповідно до банківської роздруківки про рух коштів по договору № б/н від 05.09.2011р., укладеного між позивачем та ОСОБА_1, вбачається, що остання сплата відповідачем за кредитним договором була 12 червня 2014 року у сумі 160 грн. (а.с.4 зворотна сторона аркушу), також, є запис, що після спливу трьохрічної давності - 29 грудня 2017 року значиться оплата у сумі 300 грн. (а.с.5 зворотна сторона аркушу).

Відповідач стверджує, що остання сплата ним за кредитним договором була 12 червня 2014 року у сумі 160 грн., більше він ніяких коштів в банк не платив, кошти в сумі 300 гривень - 29 грудня 2017 року він не сплачував. Позивач, з 12.06.2014 року, не звернувшись до суду, з позовом пропустив строки позовної давності для звернення з позовом до суду.(а.с.72-79).

Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідної квитанції від 29 грудня 2017 року про сплату 300 гривень за кредитом, з якої вбачалось би що, саме відповідачем, а не іншою особою, була здійснена у цей день оплата за кредитом, позивачем до суду не було надано, а відповідач та його представник не звернулись своєчасно з заявою до суду про витребування доказів у позивача, а саме спірної квитанції від 27.12.2017року, з якої, можливо було б визначитись, хто саме, відповідач, чи інша особа сплатили 300 гривень до банку (хоча судом неодноразово переносився розгляд справи, надаючи час сторонам представити до суду належні докази на підтвердження своїх вимог та заперечень).

Оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, а відповідач та його представник до суду не зявлялись та не звернулись своєчасно з клопотання про витребування доказів у позивача, а позивач сам, на підтвердження своїх вимог, не надав до суду ні ксерокопії спірної квитанції для долучення до матеріалів справи, ні її оригіналу для огляду спірної квитанції в судовому засіданні, хоча, вказана квитанція знаходиться саме у нього - позивача по справі, та саме позивачу необхідно було надати до суду належні докази того, що при зверненні ним до суду з позовом, строки звернення до суду ним не були порушені, тобто, доказів того, що саме відповідачем після спливу трьох років, з часу останнього платежу 12.06.2014 р., було сплачено банку 29.12.2017 року - 300 гривень за кредитом, до суду не було надано, тому суд виходить з підтвердженої останньої дати сплати коштів за кредитним договором, а саме з 12 червня 2014 року, у сумі 160 грн..

Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку що відповідач не здійснює щомісячних платежів з наступного місяця, що слідує за місяцем, в якому ним була сплачена остання сума позики, тобто, з липня 2014 року.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що Позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України зазначено, що, коли договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами /з розстроченням/, то, в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Проте, строки нарахування позивачем відповідачу неустойки також перевищують однорічний строк, обгрунтування щодо вказаного, позивачем не наведено.

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня, після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 р. у справі № 6-116 цс13, визначено, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Таким чином, виходячи з зазначеного, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких, відповідно до умов договору, визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс14, в якій зазначено, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 61-560 св 17; від 23 січня 2018 року - у справі № 61-582 св 18.

Дані постанови Верховного Суду розширеному тлумаченню не підлягають.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин, встановлених судом, оскільки позичальник не сплачував щомісячний платіж, то з липня 2014 року, у банку виникло право на пред'явлення позову до суду.

Проте, правом дострокового звернення до суду про стягнення заборгованості за не погашення цього платежу, як і чергових платежів, позивач не скористався.

Протягом трьох років (загального строку позовної давності), право звернення до суду про стягнення заборгованості, позивачем також не було реалізовано.

У цей строк відповідачем будь-яких платежів, які б свідчили про визнання ним боргу, не проводилось, домовленості між сторонами про реструктуризацію заборгованості не досягнуто.

При зверненні 28.02.2018 року до суду з позовом, позивач посилався на те, що після спливу 3-х річної давності по несплаті кредиту, відповідач здіснив по кредиту оплату, в сумі 300 гривень - 29.12.2017 року, а тому строк звернення ним до суду не порушено.

З указаним суд не може погодитись, оскільки позивачем не було надано на підтвердження вказаного доказів, а саме квитанції про сплату тих 300 гривень, з якої вбачалось би, чи-то відповідач, чи інша особа здійснила оплату в грудні 2017 року - 300 гривень, відповідач вказав, що ці гроші ним не сплачувались. Інших доказів щодо вказаного, до суду не надано.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при зверненні з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором за весь період не виконання позичальником кредитних зобов'язань слідує, що позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності до основної вимоги, а тому вважається, що сплив строк позовної давності і до додаткових вимог.

За таких обставин справи, рішення суду про відмову у задоволені позову внаслідок спливу строку повернення споживчого кредиту відповідає вимогам норм до виниклих правовідносин, передбачених п.7 ч.13 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" щодо неможливості повернення споживчого кредиту, срок давності повернення якого минув.

Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності є гарантованим правом, що спрямовано на захист власного майнового інтересу, а при відсутності підстав для поновлення строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався в липні 2014 року, до суду з позовом звернувся поза межами строку, встановленого Законом, підстав для поновлення строку позовної давності, судом не встановлено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до довідки, з 21.05.2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва - ПАТ КБ "ПРИВАТЕАНК") змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва - АТ КБ "ПРИВАТБАНК").

Згідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про Акціонерні товариства", зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов язаних зі зміною назви.

Стороною позивача при подачі позову до суду сплачено судовий збір, який за правилами ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. ст. 253, 256-258, 261, 266, 267, 526, 530, 631, 634, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12,13, 81, 141, 223, 258 259, 263 - 265 ЦПК України, суд.-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.09.2011 р., у розмірі 105942,66 грн., витрат по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн. відмовити у повному обсязі за спливом строку позовної давності.

Рішення суду може бути оскаржено учасниками справи в апеляційному порядку, шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.В.Мирончук