Справа № 310/8147/17
РІШЕННЯ

Іменем України

27 грудня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді......Дністрян О.М.,

при секретарі……...…Уставицькій Н.М.,

за участю позивача та його представника - ОСОБА_3, відповідачки та її представника - адвоката ОСОБА_4, представників третьої особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував з ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2013 року, від якого вони мають доньку - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_13. На даний час їх шлюб розірвано. Вважає, що причиною його розлучення із відповідачем стало те, що через деякий час після народження дитини вона почала вести розгульний спосіб життя (клуби, дискотеки, алкоголь, постійна зміна оточення) та витрачати зароблені ним для родини кошти не на дитину, а виключно на задоволення власних потреб в рамках такого способу її життя. Наслідком даної поведінки відповідача стали подружні зради з її боку, що і змусило позивача розірвати даний шлюб. Після розірвання шлюбу їх спільна малолітня донька за попередньою домовленістю між ними залишилась проживати разом із відповідачем. Кошти на утримання дитини надавались ним у добровільному порядку. Приблизно з листопада-грудня 2015 року по квітень 2017 року дитина в переважній більшості часу проживала разом із ним та його матір'ю - ОСОБА_9 ОСОБА_10, за адресою: АДРЕСА_1. З квітня 2017 року і по теперішній час дитина проживає з ними постійно. Відповідач в зазначений період часу могла взяти дитину на декілька днів, а потім привести назад і пропасти на декілька місяців, потім знову з'явитися, або взяти дитину з запевненнями того, що бере її на тиждень, а пропасти на місяць. Він разом з його матір'ю кожного разу намагалися її шукати через спільних знайомих або у родичів відповідача. В 2016 та 2017 р.р. відповідач навіть не привітала дитину з днем народження. Останнього разу відповідач спілкувалася з дитиною в квітні 2017 року, після чого знову пропала і не з'являється по теперішній час, їх донька називає мамою не відповідача, а його матір, тобто свою бабусю. Також зазначив, що дитина має певні проблеми зі здоров'ям, а саме, проблеми з опорно-руховим апаратом та з функцією мовлення, має діагноз: ураження головного мозку неуточненої етіології та перебуває на обліку у лікаря-невролога. Дитина фактично лише тільки після досягнення трьох років почала потроху говорити, однак ще дуже погано

вимовляє слова, тому періодично з нею працює лікар-логопед. Проходження медичних обстежень з дитиною здійснює не відповідач, а бабуся дитини. Зазначив, що відповідач вже тривалий час не приймає жодної участі в вихованні та матеріальному забезпечені своєї малолітньої доньки, не цікавиться станом здоров'я дитини, її духовним та фізичним розвитком і проявляє повну байдужість до дитини, повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків. Дитина повністю знаходиться на його утриманні і саме він на протязі останніх років самостійно виховує доньку, займається її духовним та фізичним розвитком, слідкує за станом здоров'я дитини, здійснює належне матеріальне забезпечення, з метою створення для неї достатнього рівня життя (придбання продуктів харчування, одягу, засобів особистої гігієни, створення комфортних житлових умов проживання та ін.). Просив позбавити ОСОБА_8 батьківських прав по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути з ОСОБА_8 на його користь аліменти на утрмаиння малолітньої доньки ОСОБА_9 в розмірі 800 грн., але не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред'явлення даного позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

В судовому засіданні позивач та його представник - ОСОБА_3 (довіреність від 12.10.2017р.) - позовні вимоги підтримали та пояснили, що позивач сам займається вихованням доньки ОСОБА_9, дитина повністю знаходиться на його утриманні. У вихованні доньки йому допомагає його матір - бабуся дитини. Відповідачка з квітня 2017 року жодної допомоги у вихованні та утриманні дитини не приймає, дитину не відвідує, навіть не вітає її з днем народження, життям дитини не цікавиться. Позивач дійсно тимчасово працює в РФ барменом, заробляє кошти на утримання дитини, проте він постійно спілкується з дитиною через мережу Інтернет, Вайбер, приїздить додому 1 раз на 3 місяці на два тижня. З 07 березня дитина проживає з його матір'ю - бабусею дитини, якій він надав довіреністю усі повноваження щодо доньки.

В судовому засідання відповідач ОСОБА_8 та її представник - адвокат ОСОБА_11 (довіреність № 230 від 21.03.2018р.) - позовні вимоги не визнали повністю, також відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що акт про проживання дитини з батьком та бабусею від 15.11.2017р. є недопустимим доказом, оскільки складений та виданий в порушення Порядку видачі відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради довідок про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб для мешканців приватного сектору міста Бердянська. Крім того, просила суд врахувати, що доводи позивача про те, що дитини з 2015 року проживає з бабусею не відповідає дійсності, так як дитина проживала разом з нею. Вона підтверджує, що дитина відвідувала бабусю та позивача, це було з її дозволу, вона намагалась лише надати можливість дитині бачитись з батьком, отримувати необхідну турботу зі сторони інших членів сім'ї. Проте починаючи з квітня 2017 року бабуся дитини - ОСОБА_12 створювала перешкоди у її спілкуванні з донечкою, а саме, не дозволяла їй бачитись з дитиною, не відчиняла двері, відмовлялась отримувати гроші на утримання дитини та змінні речі. Крім того, бабуся нав'язує її донечці свої релігійні переконання вимагає називати її «мама», а не «бабуся». У зв'язку з тим, що дитина через малий вік легко піддається на умовляння та утримується бабусею попри її волю, дитина плутається кого називати «мамою». Просила суд врахувати, що батько дитини - позивач, працює та проживає за кордоном в Російській Федерації, тому не має можливості опікуватися дитиною. Вказана конфліктна ситуація між нею та бабусею дитини - ОСОБА_13 має триваючий характер, не в змозі вирішити її самостійно вона неодноразово зверталась до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, на що отримувала усні поради як вирішити вказану ситуацію. Попри всі її намагання в позасудовому порядку розрішити вказаний конфлікт не вдавалось. Крім того, вона письмово зверталась де Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області про те, що попри її згоду ОСОБА_13 утримує у себе її неповнолітню доньку, на що отримала усну відповідь, що порушень поліцією не встановлено. Також просила суд врахувати те, що вона має постійне джерело доходів, позитивно

характеризується, не зловживає спиртними напоями або наркотичними речовинами, на обліку у лікаря психіатра не знаходиться, має постійне місце проживання, за адресою якого органом опіки та піклування проведено обстеження матеріально-побутових умов. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів повністю.

Крім того відповідач ОСОБА_8 подала зустрічний позов до ОСОБА_7 про встановлення місця проживання дитини разом з матір'ю. Свої вимоги мотивувала тим, що на даний час, її дитина всупереч її волі утримується ОСОБА_7 ОСОБА_10 (бабусею дитиною) за її місцем проживання АДРЕСА_4. Час від часу дитина відвідувала бабусю та батька за вищевказаною адресою. Вказане було з її дозволу, але починаючи з квітня 2017 року ОСОБА_13 створювала перешкоди у її спілкуванні з донечкою, а саме, не дозволяла бачитись з дитиною, не відчиняла двері, відмовлялась отримувати гроші на утримання дитини та змінні речі. Просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею.

Відповідач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні зустрічний позов ОСОБА_8 не визнали повністю, просили в його задоволенні відмовити. Також надали письмовий відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначили, що обставини, викладені в цьому позові не визнаються в повному обсязі, оскільки не відповідають об'єктивній дійсності та не підтверджені жодними доказами. дитина з листопада-грудня 2015 року в переважній більшості часу проживала разом із ним та його матір'ю, а з квітня 2017 року і по теперішній час дитина проживає з ними постійно, у зв'язку із поведінкою матері дитини, яка в цей період спочатку періодично не виконувала батьківські обов'язки відносно дитини, а з квітня 2017 року - фактично самоусунулась від їх виконання, покинувши їм дитину, переставши при цьому повністю цікавитися життям дитини. Доводи, що він працює і проживає за кордоном і це унеможливлює виховання дитини не обґрунтовані, оскільки дана робота батька не є постійною, носить сезонний характер, також донька перебуває з бабусею на підставі його довіреності, а діючим законодавством України передбачена можливість передання дітей на виховання (тимчасове виховання) їх батьками іншим фізичним або юридичним особам, що і було ним зроблено на час його тимчасової відсутності - дитина була передана на виховання бабусі. Просили відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Представники третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області - Аліпова І.А. (довіреність № 01-0051/40 від 02.01.2018р.) та ОСОБА_6 (довіреність № 01-0049/40 від 02.01.2018р.) вважали, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов слід задовольнити. Також просили врахувати їх висновки, відповідно до якого в інтересах малолітньої, враховуючи право дитини на сімейне оточення, вважали недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 по відношенню до доньки та залишити місце проживання дитини з матір'ю.

Допитана свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вона знає позивача ОСОБА_7 та його сім'ю з 2012 року, вони живуть в одному будинку, але в різних під'їздах. Знає що позивач та відповідачка знаходились у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_9. Після розлучення ОСОБА_9 жила з мамою, періодично приходила до бабусі, а у листопаді 2015 року батько та баба взяли ОСОБА_9 до себе. З квітня 2017 року дитина постійно проживає у батька. Вона буває дома у ОСОБА_7, їх діти дружать, спілкуються. Матір дитини вона не бачила до червня 2018 року, ОСОБА_8 в минулому році навіть не вітала доньку з днем народження. ОСОБА_9 називає бабуся мамою з 2015 року. Позивач працює за кордоном, але він періодично приїжджає, десь раз на три місяці.

Допитана свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона є матір'ю позивача ОСОБА_7,

після реєстрації шлюбу її син та колишня невістка ОСОБА_8 жили у неї, у них народилась донька ОСОБА_9. Коли виповнилось 10 місяців дитині вони поїхали у м. Москва, але згодом ОСОБА_8 з дитиною повернулися і з листопада 2014 року по січень 2015 року жили у неї. ОСОБА_21 присилав гроші на їх утримання. В лютому 2015 року трапилась сімейна зрада, і ОСОБА_8 пішла з дому, в квітні вони розлучились. ОСОБА_9 проживала з матір'ю, з листопада - грудня 2015 року дитини в основному проживала з ними. ОСОБА_15 могла пропасти інколи на тиждень. В квітні 2017 року вони знайшли її і вона забрала дитину до себе, згодом знову пропала на три місяці, десь жила з хлопцем. Потім привела до них дитину та знову пропала. У ОСОБА_9 є проблеми зі здоров'ям внаслідок важких полог, вона перебуває на обліку у невропатолога, у неї слабка нервова система, проходила курс лікування. Батько дитини знаходиться на заробітках, приїжджає раз на три місяці, фінансово забезпечує дитину. Мати дитини не надає коштів на утримання дитини, коли відповідач працювала реалізатором на ринку, то передавали ОСОБА_9 фрукти. ОСОБА_9 з трьох з половиною років живе з нею, вона водить її до логопеда, дефектолога, дитина називає її мамою. ОСОБА_15 здоров'ям дитини не займається, не вітала її з днем народження. Вважає, що як матір ОСОБА_15 себе не проявила, з червня 2018 року дитині не телефонує та не приходить до неї.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що вона сусідка позивачка ОСОБА_7, знає, що ОСОБА_8 була його дружиною, в них є донька ОСОБА_9. Дитина з минулого року проживає з батьком та бабою, останній раз бачила ОСОБА_8 в червні цього року під під'їздом, вона чекала з якимось пакетом їх з дитиною. ОСОБА_9 називає бабусю мамою.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, їх представників, представників третьої особи, свідків, та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_17 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2013 року. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24.06.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.12).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.4).

Як вбачається з акту проживання, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_5 зазначеного будинку з квітня 2017 року і на час складання даного акту постійно, а з грудня 2015 року по квітень 2017 року переважно мешкає разом зі своїм батьком ОСОБА_7 і своєю бабусею ОСОБА_13 малолітня дитини ОСОБА_9 (а.с.6).

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 18 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток,

навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області надав суду висновок № 01-7996/47 від 30.11.2018р., з якого вбачається, що матір дитини - ОСОБА_8 наразі винаймає житло та мешкає за адресою: АДРЕСА_2, разом з молодшою дитиною, ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_14, та співмешканцем ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_4, який періодично перебуває на заробітках за кордоном. Квартира, яка винаймається, складається з двох кімнат, умови проживання задовільні. Кімната, яка планується для проживання старшої доньки ОСОБА_9, мебльована, в наявності ліжко, шафа для одягу, письмовий стіл (акти обстеження умов проживання від 15.03.2018 та 15.11.2018). На комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_8 пояснила, що її донька ОСОБА_9 проживає не з нею, а з матір'ю колишнього чоловіка - ОСОБА_13. Розповіла, що народила доньку, коли сама ще була неповнолітньою, вимушена була піти працювати, коли доньці ще було 2 роки. Після розлучення їй самій було важко утримувати та доглядати малу дитину, вона часто приводила доньку в родину колишнього чоловіка, ОСОБА_13, як бабуся, дійсно їй допомагала доглядати та утримувати дитину, але згодом стали виникати непорозуміння, а з квітня 2017 року ОСОБА_13 чинить їй перешкоди у спілкування з донькою, а саме, не відчиняла двері, не дозволяла бачитись з ОСОБА_22. Повідомила, що з даного приводу, вона навіть зверталась до поліції, але повернути дитину їй не вдалося. ОСОБА_8 визнала, що дійсно мала певні труднощі, але наразі у її житті все нормалізовувалось, вона мешкає з чоловіком, від якого у червні 2018 року народила сина, її співмешканець утримує родину, працює за кордоном, а вона як мати хоче та може доглядати за своїми дітьми, дуже хоче, щоб ОСОБА_13 віддала їй доньку, і вони проживали однією родиною. Згідно повідомлення Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області від 09.03.2018 №5876/509/03-18 вбачається, що громадянка ОСОБА_8 дійсно у лютому 2018 року зверталась до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області щодо вжиття заходів до ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка відмовлялася повертати їй доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6. Батько дитини ОСОБА_7 в той час перебував за кордоном. ОСОБА_8 було рекомендовано звернутися до Бердянського міськрайонного суду із цивільним позовом щодо визначення місця проживання дитини. Під час засідання комісії з питань захисту прав дитини малолітня ОСОБА_9 була присутня та виявляла своє прихильне ставлення до матері: постійно тримала за руку, посміхалась їй, на питання чи хоче вона до матері, відповіла: «Так». Після засідання комісії з питань захисту прав дитини громадянка ОСОБА_13 передала малолітню ОСОБА_9 її матері ОСОБА_8, яка в телефонному режимі підтвердила факт проживання доньки з нею. Враховуючи, що на сьогодні ОСОБА_7 з донькою фактично не проживає, а перебуває на заробітках, а дитина наразі перебуває з матір'ю, орган опіки та піклування, діючи в інтересах малолітньої, враховуючи право дитини на сімейне оточення, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 по відношенню до доньки ОСОБА_9.

Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_8 бажає

приймати участь у вихованні дитини, на теперішній час дитина проживає з нею, вона про неї піклується та створила належні умови для її виховання. Ці обставини не спростовані позивачем та його представником, тому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав, що є крайнім заходом впливу.

Враховуючу вищевикладене, в задоволенні позову ОСОБА_7, до ОСОБА_8 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів необхідно відмовити.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

Також згідно з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області надав суду висновок № 01-8622/47 від 27.12.2018р., після засідання комісії з питань захисту прав дитини 26.11.2018 року громадянка ОСОБА_13 передала малолітню ОСОБА_9 її матері - ОСОБА_8, яка в телефонному режимі підтвердила факт проживання доньки з нею. 18.12.2018р. службою у справах дітей були обстежені умови проживання за адресою: АДРЕСА_6, які є задовільними. В ході проведеної 21.12.2018 року бесіди з ОСОБА_8 було з'ясовано, що на теперішній час вона проживає разом з двома дітьми: ОСОБА_22, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_8, за адресою: АДРЕСА_3, винаймає в двокімнатній квартирі одну кімнату, другу кімнату винаймає її знайома, яка допомагає їй по догляду за дітьми. ОСОБА_20 відвідує дитячий садок при католицькій церкві «Карітас Спес». Перед влаштуванням до садка дитина пройшла медичне обстеження та виявлена здоровою. ОСОБА_8 бажає влаштувати доньку до логопедичної групи Бердянської школи-інтернату. 21.12.2018 року в ході бесіди з малолітньою ОСОБА_8 ОСОБА_22 вона розповіла, що проживає з мамою, відвідує дитячий садок, має дружні стосунки з хлопчиками та дівчатками. З мамою проживати їй подобається, вона її не ображає. Про батька повідомила, що він пише. Враховуючи обставини справи, той факт, що на сьогодні ОСОБА_7 з донькою фактично не проживає, перебуває на заробітках, а дитина наразі проживає з матір'ю, орган опіки та піклування вважає залишити місце проживання малолітньої ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_8.

Враховуючи вищезазначене суд погоджується з висновком органу опіки та піклування і вважає, що оскільки на теперішній час батько фактично не проживає з малолітньою дитиною, ОСОБА_9 проживає з матір'ю, яка створила для неї відповідні умови, тому у найкращих інтересах дитини, враховуючи її право на збереження зв'язків із сім'єю, її прихильність до матері, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10-13, 19, 76-81, 259, 263-265ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 понесені судові витрати у розмірі 704,80 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_10, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7, ІПН НОМЕР_1.

Відповідач - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8, ІПН НОМЕР_2.

Повний текст рішення складено 05 січня 2019 року.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Дністрян