КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4028/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року місто Київ

справа № 756/9189/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Тітова М.Ю., повний текст рішення складено 12 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійним кредитний договір №003-2008-1010 (на придбання майна), що укладений 04 квітня 2008 року між ним та ПАТ «Універсал Банк».

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що04 квітня 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №003-2008-1011, згідно умов якого банк зобов'язався надати йому кредит в іноземній валюті в сумі 93500 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,45% річних, на строк до 01 квітня 2038 року для придбання квартири.

Вказував, що при підписанні кредитного договору банком було порушено його права, оскільки наданий йому для підписання текст договору за своїм змістом не відповідав законодавству України, його інтересам та волі.

Зазначав, що вказаний кредитний договір порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Вказував, що кредитний договір було укладено в приміщенні банку, при цьому він фактично не мав змоги детально вивчити умови договору, так як текст йому вручили в день його підписання.

Посилався на те, що вказаний договір містить несправедливі умови, зокрема, такі, які передбачають погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що значно погіршує його становище.

Зазначав, що перед укладенням кредитного договору, в порушення вимог ч.1 ст.230 ЦК України, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» він не в повному обсязі був повідомлений банком про умови кредитування. Більшу частину важливої інформації він дізнався вже після укладення кредитного договору, зокрема, він не був проінформований заздалегідь, що фактично отримавши кредит, сума якого еквівалентна 472175 грн., може призвести до вимог банку у розмірі, який майже в два з половиною рази перевищує отриману суму.

Вважає, що відповідач фактично ввів його в оману щодо вартості та можливості погашення кредиту.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, щосуд першої інстанції односторонньо дослідив викладені у позові факти та не забезпечив виконання відповідачем обов'язку доказкування тих обставин, на які ПАТ «Універсал Банк» посилався як на підставу своїх заперечень.

Вказував, що судом не було взято до уваги те, що положення оспорюваного кредитного договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі, а його умови призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачу.

Зазначав, що несправедливою є, зокрема, умова кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, адже всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає, як суб'єкт підприємницької діяльності виключно на позичальника, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України, а відтак банком порушено вимоги щодо інформування його про ризики при валютному кредитуванні.

Посилався на те, що при укладенні оспорюваного договору та додаткової угоди до нього уповноважені особиПАТ «Універсал Банк» завчасно не надав йому повної та доступної інформації щодо всіх можливих валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, а також не повідомив методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язань під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, чим порушено вимоги постанови Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банком України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Від ПАТ «Універсал Банк» до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення на апеляційну скаргу позивача, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачаапеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 2008 між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір №003-2008-1010 (на придбання майна), згідно з умовами якого банк надав позивачу грошові кошти в сумі 93500 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату укладення договору складало 472175 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,45%, на строк до 01 квітня 2038 року, з метою придбання квартири.

07 березня 2014 року між позивачем та банком укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору №003-2008-1010 від 04 квітня 2008 року, відповідно до якої сторони погодили внести зміни до договору. Підписанням додаткової угоди позивач підтвердив правомірність нарахування кредитором процентів за користування кредитом та факт їх оплати у добровільному порядку, а також що не має до банку жодних претензій.

Кредитний договір та додаткова угода до нього укладені у письмовій формі та підписані сторонами.

Відповідно до вимог статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як це передбачено ч.1 ст.638 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 3, 5 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (п.2 ч.1 цієї норми Закону).

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (п.3 ч.2 цієї норми Закону).

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.п.19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений правочин під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, однією з умов чинності правочину є дотримання вимог щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі суб'єкта правочину, тому у випадку, коли воля суб'єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, зокрема, знаходилася під впливом обману, такі правочини визнаються недійсними.

Згідно з ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинна на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що до укладення кредитного договору позичальником особисто заповнювалась анкета - заява на отримання іпотечного кредиту, в якій він вказував бажану суму та валюту кредиту, вартість забезпечення, строк кредитування та бажану відсоткову ставку, що було враховано банком та прийнято рішення про надання кредиту (а.с.133-136).

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення кредитного договору позивач приступив до його виконання, що свідчить про визнання взятих на себе договірних зобов'язань та їх часткового виконання, так як у позовній заяві позивач зазначав, що ним на виконання договору було сплачено близько 80000 доларів США.

Твердження апелянта про те, що йому не було надано ніякої інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, з п.8.5 кредитного договору від 04 квітня 2008 року вбачається, що позивач своїм підписом засвідчує, що уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він розуміє наслідки валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти та що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора, а саме: найменування та місцезнаходження кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може бути одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний: форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування); орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо), варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, можливості та умов дострокового повернення кредиту тощо.

Аналогічного змісту умову було викладено у п.9.7. додаткової угоди б/н від 07 березня 2014 року до кредитного договору №003-2008-1010 від 04 квітня 2008 року, яка була укладена між позивачем та відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, як позичальник, був ознайомлений з пам'яткою клієнта з попередженням від 07 березня 2014 року та з інформацією для клієнта, про що свідчить його підпис, в яких було зазначено параметри кредиту, а саме: сума кредиту, валюта кредиту, строк кредитування, відсоткова ставка, графік погашення, щомісячні платежі по кредиту, загальна сума виплат по кредиту, процент подорожчання кредиту, орієнтовна сукупна вартість кредиту та додаткові витрати (а.с.64-70).

Крім того, при укладенні кредитного договору від 04 квітня 2008 року позивачем було підписано додаток №1 до кредитного договору №003-2008-1010 від 04 квітня 2008 року «Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і повязані з отриманням та обслуговуванням кредиту та додаток №2 до кредитного договору №003-2008-1010 від 04 квітня 2008 року «Графік платежів» (а.с.19-24).

Також позивачем було підписано додаток №2 до кредитного договору №003-2008-1010 від 04 квітня 2008 року в редакції додатково ї угоди б/н від 07 березня 2014 року «Графік платежів» (39-41).

Як вбачається з вказаних додатків, у них також було зазначено: залишок заборгованості по кредиту, сума платежу за розрахунковий період, погашення основої суми кредиту, проценти за користування кредитом, сума обслуговування кредитної заборгованості, комісія за надання кредиту, страхування.

Позивач, підписавши кредитний договір та додаткову угоду до нього своїм підписом засвідчив, що він ознайомлений, розуміє і погоджується з наслідками настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що банком порушено вимоги щодо інформування позивача про ризики при валютному кредитуванні, колегія суддів відхиляє.

При цьому колегія суддів вважає необхідним зазначити, що ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для визнання недійсним раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов'язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь.

Оспорюваний позивачем договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору, зокрема із заявлених ним підстав із посиланням на ст.230 ЦК України , не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги на те, що відповідач порушив права позивача, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору є необґрунтованими, оскільки при його укладенні ОСОБА_1 був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання договору, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких належних доказів протилежного стороною позивача суду надано не було.

При цьому, позивачем не було надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі та надано кредитні кошти. Позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики.

Не заслуговують на увагу колегії суддів посилання позивача на те, що він не міг передбачити зміну курсу валют, та те, що ця обставина є істотною, оскільки стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та позивачу було відомо про можливість настання валютних ризиків.

Доводи апеляційної скарги про те, що положення оспорюваного кредитного договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі, а його умови призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачу спростовуються змістом кредитного договору та вищенаведеним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

У відповідності до п.3 ч.7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції надав належну оцінку умовам кредитного договору, які сторонами були погоджені та вірно врахував, що оспорюваний договір відповідає вимогам ЦК України та вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а доводи позивача щодо їх невідповідності даним вимогам не підтверджені належними доказами у справі.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: