Постанова
Іменем України

03 жовтня 2018 року
м. Київ

справа № 394/94/16-ц

провадження № 61-24284св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
при секретарі судового засідання Романенко О. Ю.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області,
розглянув у судовому засіданні, за участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області, у складі колегії суддів: Кіселика С. А., Авраменко Т. М., ОСОБА_4 , від 17 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області, про відібрання малолітньої дитини та передачу дитини батькові.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 05 листопада 2011 року по 18 червня 2013 року перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , від шлюбу вони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за усною домовленістю проживав з ОСОБА_5 та її батьками. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. У добровільному порядку відповідач ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_5 , не повертає йому малолітнього сина.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив позов задовольнити, відібрати малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідача та передати дитину йому як батьку за місцем його проживання.
У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої дитини.
Свої вимоги мотивувала тим, що після розірвання 18 червня 2013 року шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 син ОСОБА_6 залишився проживати разом з ОСОБА_2 . Рішенням суду ОСОБА_1 зобов`язано сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6 . Відповідач за зустрічним позовом ухилявся від сплати аліментів у зв`язку із чим утворилась заборгованість по аліментам та було відкрито кримінальне провадження, після чого заборгованість була частково погашена. Крім того, ОСОБА_1 оспорював батьківство і в категоричній формі заперечував своє батьківство щодо сина ОСОБА_6 . ОСОБА_1 не виконував своїх батьківських обов`язків, із сином не спілкувався, не приймав участі у виховані дитини. Вважає, що дитина повинна проживати з нею.
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила позов задовольнити, позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7 . Визначити місце проживання онука ОСОБА_6 із нею.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області, у складі судді Партоліної І. П., від 18 жовтня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград, із ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відібрання малолітнього ОСОБА_6 від дідуся та бабусі суперечить інтересам дитини. Батько проживає окремо від сина, тривалий час не цікавився життям та здоров`ям дитини, не піклувався про його духовний розвиток, з часу призначення аліментів сплатив лише 1 500 грн, дитина із членами сім`ї батька жодного разу не спілкувалась, батько особисто дитину з часу народження бачив шість разів та оспорював батьківство. Окрім того, на даний час батько перебуває на військовій службі у військовій частині, яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь у антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, а отже суд дійшов висновку, що на теперішній час спілкування з дитиною та її виховання буде вкрай обмеженим, а це матиме вплив на фізичний та духовний розвиток дитини.

Задовольняючи частково зустрічні вимоги ОСОБА_2 , районний суд мотивував своє рішення тим, що сім`я відповідача, у якій на даний час проживає дитина, повністю піклується про її духовний та фізичний розвиток, матеріально утримує та забезпечує усім необхідним.
Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2016 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Відібрано малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_2 та передано дитину його батькові ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2017 року доповнено резолютивну частину вказаного рішення апеляційного суду. Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2016 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасоване, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відібрання дитини у відповідача за первісним позовом та передача його батькові дитини не буде суперечити інтересам дитини. Протилежного ОСОБА_2 не довела. Навпаки, проживання малолітнього ОСОБА_6 у сім`ї батька разом із двома малолітніми братами буде відповідати інтересам дитини. Матеріальне становище батька дитини є достатнім для того, щоб утримувати малолітнього ОСОБА_6 , а також двох малолітніх синів від другого шлюбу та свою дружину. Позивач є військовослужбовцем та позитивно характеризується за місцем служби, добре відноситься до своїх двох малолітніх синів, що характеризує його із позитивної сторони, як батька. Прив`язаність дитини до дідуся і бабусі не є підставою для відмови позивачу у праві виховувати свою дитину у своїй сім`ї. А та обставина, що дитина не знайома із членами сім`ї позивача і зміна місця проживання може негативно вплинути на її стан є лише припущенням суду першої інстанції, як і те, що спілкування батька з дитиною буде вкрай обмеженим, оскільки він є військовослужбовцем та бере участь у проведенні антитерористичної операції на сході України.
31 січня 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року та залишити в силі рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 жовтня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Відповідач за первісним позовом посилається на те, що ухилення ОСОБА_1 від сплати аліментів, що встановлено матеріалами справи, у той час коли він мав дохід, перебуваючи на військовій службі, свідчить про відсутність заінтересованості батька у вихованні та утриманні своєї дитини. Окрім того, ОСОБА_1 оспорював своє батьківство по відношенню до свого малолітнього сина, у категоричній формі заявляв про те, що не є батьком ОСОБА_6 . Після підтвердження батьківства батько дитини не змінив свого ставлення до сина і не став приймати учать у його вихованні. ОСОБА_1 із дня народження свого сина за чотири із половиною роки бачив його лише чотири рази, коли приїжджав у судові засідання та до дитячого садочку. Після зустрічі ОСОБА_1 із своїм сином у дитячому садочку у останнього погіршився стан здоров`я, у зв`язку із чим виникла необхідність звернутися до лікаря-невролога, після чого було пройдено певний курс лікування. Позивач для свого сина є зовсім сторонньою, чужою людиною, яка за все його життя зовсім ним не цікавилась, участі у його вихованні не брала. Заявник зауважує, що відібрання ОСОБА_6 від дідуся та бабусі, із якими останній фактично проживає від свого народження, та визначення його місця проживання у чужій родині буде великим стресом для нього. Відібрання малолітнього сина необхідно позивачу для отримання відповідних пільг, оскільки тоді його сімя набуде статусу багатодітної. Судом апеляційної інстанції не враховано мотиви позивача, з яких він просить відібрати малолітнього сина.

08 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області, про відібрання малолітньої дитини й передачу дитини батьку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої дитини призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області, про відібрання малолітньої дитини та передачу дитини батькові та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої відкладено на 03 жовтня 2018 року із викликом учасників справи для надання пояснень у справі.

20 вересня 2018 року на електрону адресу Верховного Суду було надіслано копію клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання у режимі відео-конференції з Дзержинським міським судом Донецької області у зв`язку із перебуванням його на військовій службі у зоні Операції Об`єднаних Сил (вх. № 45034/0/220 від 24 вересня 2018 року).
У відповідності до пункту 15.1 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подача, надсилання процесуальних та інших документів, формування матеріалів справи здійснюється в паперовій формі.

Суд станом на сьогоднішній день позбавлений можливості приймати та розглядати процесуальні документи, направлені по електронній пошті без підпису (електронного цифрового підпису) заявника.

Із урахуванням зазначеного, клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання у режимі відео-конференції, яке надіслано на електрону адресу суду, не підлягає розгляду.

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що починаючи із двомісячного віку, її онук ОСОБА_8 проживав з нею. Після прийняття апеляційним судом постанови, що оскаржується, ОСОБА_1 забрав сина ОСОБА_6 до себе у м. Шостка Сумської області. З лютого 2017 року дитина проживає з батьком, почала у 2018 році навчатись у школі. Періодично вона проводить час із онуком, влітку два тижні була з ним на відпочинку. Просила касаційну скаргу задовольнити. Зазначила, що рішення судів у частині відмови у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав не оскаржує у касаційному порядку.

У судовому засіданні ОСОБА_3 касаційну скаргу підтримав, вважав, що дитина має проживати з бабусею у звичайний для неї умовах.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 05 листопада 2011 року по 18 червня 2013 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 . Фактично шлюбні відносини між ними припинились у серпні 2012 року.
Від шлюбу у ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6 .
Після фактичного припинення шлюбних відносин, у листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про оспорювання батьківства. Висновком експерта № 28 від 21 грудня 2012 року (КУ Одеське обласне бюро судово-медичних експертиз) батьківство ОСОБА_1 щодо малолітнього Кирила доведено, а позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про оспорювання батьківства ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2013 року залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача у судове засідання (а.с. 118-123).
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 червня 2013 року у справі № 394/510/13-ц. Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_6 залишився проживати із матір`ю.
Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 19 червня 2013 року у справі № 1114/2461/12 із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 450 грн щомісячно до досягнення сином повноліття.
Станом на 01 серпня 2014 року за ОСОБА_1 рахувалась заборгованість по аліментам у розмірі 12 315 грн, у зв`язку із чим 13 серпня 2013 року ОСОБА_5 подано заяву про вчинення кримінального правопорушення і постановою слідчого СВ Кіровоградського МВ УМВС України у Кіровоградській області від 13 серпня 2014 року розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 КК України. 14 березня 2015 року дане кримінальне провадження було закрито за відсутності складу кримінального правопорушення у діях ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
Малолітній ОСОБА_6 залишився проживати і на час розгляду судами попередніх інстанцій справи проживав із відповідачем своєю бабусею ОСОБА_2 у смт. Новоархагельськ Кіровоградської області. Одразу після смерті ОСОБА_5 позивач прибув за місцем проживання відповідача та свого сина із метою забрати останнього із собою для проживання у новій сім`ї позивача, однак відповідач за первісним позовом малолітнього сина батькові не віддала, що стало підставою звернення до суду із цим позовом.

Під час розгляду справи 10 травня 2016 року позивач за первісним позовом звертався до служби у справах неповнолітніх Кіровоградської обласної державної адміністрації із заявою про відсутність сприяння служби у відібранні його сина ОСОБА_6 із родини батьків колишньої дружини.
Висновком органу опіки та піклування Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської від 22 червня 2016 року визначено доцільність проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , оскільки батько має можливість забезпечити свою малолітню дитину усім необхідним для повного і гармонійного розвитку її особистості (а. с. 70).
Висновком органу опіки та піклування Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської від 18 жовтня 2016 року визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 та доцільним визначити місце проживання сина із батьком, який проживає у місті Броди Львівської області (а. с. 195).
До складу сім`ї ОСОБА_1 , який згідно матеріалів справи проживав у м. Броди Львівської області, входять його дружина ОСОБА_5 та сини ОСОБА_9 , 2013 року народження, і ОСОБА_10 , 2014 року народження, які є братами малолітнього ОСОБА_6 по лінії батька (а. с. 16).
Судом також встановлено, що відповідно до актів обстеження умов проживання ОСОБА_1 , як за місцем проживання на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і за місцем проживання на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, умови проживання є належними та такими, що дозволяють передачу та подальше проживання у родині батька малолітнього ОСОБА_6 .
Вказані висновки органу опіки та піклування Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області від 22 червня 2016 року та 18 жовтня 2016 року складені із урахуванням обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем його фактичного проживання у будинку по АДРЕСА_1 разом із дідусем та бабусею ОСОБА_11 та ОСОБА_2 . Згідно актів обстеження дитина знаходиться на їх утриманні. В будинку створено задовільні умови проживання для сім`ї та дитини. Малолітній ОСОБА_6 забезпечений усім необхідним для повноцінного життя та розвитку, бабуся з дідусем турбуються про хлопчика, його фізичний та духовний розвиток.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Згідно статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу.
Статтями 151 та 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними.
Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 СК України).
Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 СК України).
Статтею 155 СК України заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини.
Рішення про визначення місця проживання дитини повинно прийматися першочергово із урахуванням інтересів самої дитини.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалюючи у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із доцільності визначення місця проживання дитини у повноцінній сім`ї батька, в якій виховується ще двоє малолітніх братів малолітнього ОСОБА_6 , врахувавши висновки органу опіки та піклування Новоархангельської райдержадміністрації Кіровоградської області від 22 червня 2016 року та 18 жовтня 2016 року. Судом враховано характеристику ОСОБА_1 за місцем його служби у Збройних Силах України, умови проживання родини ОСОБА_1 у м. Броди Львівської області та умови проживання родини за новим місцем проживання у м. Шостка Сумської області на час розгляду справи в апеляційному суді, а також спроможність позивача утримувати сімю.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи,жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд не надав належної оцінки відповідності інтересам дитини таких обставин, як ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків на протязі всього життя дитини, піклування батька про дитину, особисту прихильність дитини до батька, відносини між дитиною і батьком. Враховуючи чутливість правовідносин, в яких існує спір, вказані обставини підлягають оцінці, а висновки мотивуванню.
Судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки (прийняття або відхилення даних) протоколу індивідуального психологічного обстеження від 04 жовтня 2016 року малолітнього Кирила, згідно якого, він розвивається у сприятливих психологічних умовах, з любовю і теплом розповідає про рідних, не згадуючи про існування тата, та рекомендаціям психолога (а.с. 197).

Також судом апеляційної інстанції не наведено оцінки дій ОСОБА_1 , які були спрямовані на оспорювання батьківства свого сина ОСОБА_6 , не з`ясовано мотивів здійснення таких дій та сьогоденного ставлення позивача за первісним позовом до кровного походження дитини.
Вирішуючи даний спір, апеляційний суд більшою частиною виходив із прав та інтересів батька дитини (які дійсно підлягають врахуванню і за загальним правилом є пріоритетними по відношенню до прав та інтересів інших родичів), однак не надав оцінки всім обставинам справи в сукупності у світлі забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини.
Згідно довідки західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 20 січня 2016 року № 15 ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2 . У довідці військової частини НОМЕР_1 , виданої 25 лютого 2016 року, зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 службою у справах дітей проведено за адресою АДРЕСА_2 . Висновком органу опіки та піклування Новоархангельської районної державної адміністрації рекомендовано визначити місце проживання малолітнього Кирила із батьком ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом апеляційної інстанції взято до уваги акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 , складений спеціалістами служби у справах дітей від 04 січня 2017 року, що було проведено за адресою: АДРЕСА_4 . Однак висновок органу опіки та піклування щодо доцільності проживання малолітнього ОСОБА_6 разом із батьком з урахуванням умов, які створені за вказаною адресою, складений не був і судом не досліджувався.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 з лютого 2017 року проживає у м. Шостка Сумської області.
У відповідності до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
За таких обставин, судове рішення відносно визначення місця проживання дитини за відсутності письмового висновку органу опіки і піклування, який має бути складений за результатами обстеження умов проживання дитини у квартирі АДРЕСА_5 (а не по АДРЕСА_3 ), та інших об`єктивних даних, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам статей 60, 212 ЦПК України, у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи.

Із урахуванням зазначеного, без проведення оцінки всіх письмових та інших доказів (у тому числі і вищенаведених) висновок апеляційного суду про те, що передача малолітнього ОСОБА_6 на проживання та виховання батькові не суперечитиме інтересам дитини, не може вважатись обґрунтованим та є передчасним.
У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
З урахуванням наведеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду, із урахуванням положень Конвенції про права дитини,вимог національного законодавства України, необхідно об`єктивно дослідити вказані у даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, приділивши при цьому особливу увагу саме інтересам дитини.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання малолітньої дитини і передачу її батькові та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк