Провадження № 2/369/3658/18
РІШЕННЯ

Іменем України

04.12.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Головатюк В.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС» про визнання правочину недійсним та застосування реституції, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач звернувся з позовом про визнання правочину недійсним та застосування реституції. Свої вимоги мотивував тим, що 25 липня 2016 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ТОВ «АТ Сервіс» і ним укладено договори з метою придбання автомобіля марки ChevroletCruze вартістю 407 880 гривень. На виконання умов цих договорів він сплатив 16465,24 грн. ТОВ «АВТО ПРОСТО» та 19578,2 1 грн. ТОВ «АТ Сервіс», однак автомобіль не отримав. Вважає, що при укладені вказаних договорів відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» умисно ввело його в оману щодо умов отримання автомобіля і обставин, які мають істотне значення, а саме щодо ціни на автомобіль, який він бажав придбати, збільшуючи в односторонньому порядку його вартість. При збільшенні ціни на автомобіль відповідач у встановленому договором порядку про це його не повідомляв. При цьому вважає, що в діях ТОВ «АВТО ПРОСТО» наявні ознаки нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману, так як виплати ним грошових коштів не створюють для відповідача будь-яких обовязків.

У звязку з цим, кошти сплачені ним за такими договорами, підлягають стягненню відповідно до ст. 216 Цивільного Кодексу України.

Тому просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір №730492 від 24 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «АВТО ПРОСТО»; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 16465,24 грн.; визнати недійсним з моменту укладення договір доручення № 730492 від 24 вересня 2017 року укладений між безпалим А.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс»; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 19578,21 грн.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на підставі поданих доказів, просив суд задоволити позов.

Відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» у судовому засіданні проти позову заперечував просив відмовити у позові в повному обсязі.

Представник ТОВ «АТ СЕРВІС» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При розгляді справи судом встановлено, що між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» 24 вересня 2017 року укладено договір, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок обєднання грошових коштів учасників через систему «Авто Так». Також між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» підписано Додатки № 1 та № 2 до вказаного договору, які є невідємною його частиною. Дана угода укладена в рамках створеної позивачем системи надання послуг з придбання автомобіля «Авто Так».

Згідно умов укладеного договору, а також п. п. 3, 17, 19, 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач виступає виконавцем певних послуг, зазначених у ст. 1 угоди, а позивач є їх споживачем.

На виконання угоди позивачем на користь відповідача було сплачено36041,48 грн., що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями квитанцій.

Відповідно до ст. 2 Договору та загального комплексного аналізу інших положень Договору Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» зобовязаний вчинити дії щодо організації і створення умов для придбання автомобілів учасниками системи, здійснення адміністративних процедур, необхідних для передачі автомобіля учаснику системи, який одержав право на отримання автомобіля, зокрема відповідач формує групу учасників для придбання автомобіля, до якої включає позивача, створює фонд учасників за рахунок сплачених ними щомісячних платежів, здійснює оплату автомобілів виробнику чи дистрибютору за рахунок коштів, сплачених учасниками системи, складає асигнаційні акти, здійснює адміністративні процедури щодо передачі автомобіля учаснику системи, який одержав таке право, здійснює адміністрування груп.

Розділом 2 Договору визначено правила функціонування системи придбання в групах «Авто Так», а саме передбачено порядок надання права учаснику системи на отримання автомобіля через механізми накопичення внесків та пропозиції авансових внесків шляхом складання асигнаційних актів.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняється утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Таким чином, законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визначення недійсним правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідної схеми.

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Отже, для кваліфікації «пірамідної схеми» необхідна наявність усіх ознак. А відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства.

Правовий висновок щодо застосування ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» висловлений у постановах Верховного Суду України: від 11.09.2013 року у справі № 6-40цс12 та від 25.06.2014 року у справі 6-74цс14.

Тому, на підставі викладеного суд вважає, що договір «Фінансування нових автомобілів» від 24 вересня 2017 року, укладений між сторонами у справі, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики та спрямований на утворення, експлуатацію, сприяння розвитку пірамідальних схем, а діяльність відповідача не підпадає під ознаки п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Позовні вимоги про визнання недійсним з моменту укладення Договору доручення від 24 вересня 2017 року № 730492, укладеного між ОСОБА_3 і Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» та стягнення з останнього грошових коштів, задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи справу, суд повинен звертати особливу увагу на наявність у позовній заяві обставин, передбачених пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

Позивач має обґрунтувати кожну свою вимогу належними доказами.

Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» 24 вересня 2017 року № 730492 укладено «Договір доручення», предметом якого є надання позивачем цьому товариству права від його імені вчиняти дії, визначені цим договором.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору.

Суд відхиляє доводи позивача про недійсність «Договору доручення» від 24 вересня 2017 року № 730492, оскільки ні в позовній заяві, ні в інших матеріалах справи не зазначено, чому та на підставі яких норм матеріального права він є недійсним. Позовна заява містить лише обґрунтування недійсності договору «Фінансування нових автомобілів» від 24 вересня 2017 року № 730492.

За таких обставин, суд позбавлений можливості дійти висновку про обґрунтованість та законність вказаних позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

Керуючись ст. ст. 1, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС» про визнання правочину недійсним та застосування реституції відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 04 грудня 2018 року.

Суддя Н.С. Пінкевич