ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/4603/18 Головуючий суддя І інстанції Єрмак Н.В.
Провадження № 22-ц/818/138/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: В порядку ЦПК України
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі: Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 червня 2018 року в складі судді Єрмак Н.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергопромзвязок» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

встановив :

18 квітня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Позовна заява мотивована тим, що він та відповідач 07.04.2017 року в простій письмовій формі уклали договір купівлі - продажу обєкту незавершеного будівництва, а саме будівлі підстанції швидкої допомоги літ. «Т», що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Механізаторська, 9, що належала відповідачу на підставі Аукціонних торгів на ТОВ «Універсальна біржа» ГЕРМЕС» від 17.04.2014 року №1. Позивач сплатив відповідачу вартість обєкта в сумі 29868,00 грн. Також, у договорі сторони домовилися про зобовязання щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу обєкту в строк до 30 квітня 2017 року. Але відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Тому, позивач вимушений звернутися до суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 червня 2018 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу обєкту незавершеного будівництва літ. «Т», що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Василя Стуса (колишня Механізаторська), 9 від 07.04.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергопромзвязок» та визнано за ОСОБА_3 право власності на обєкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Василя Стуса (колишня Механізаторська), 9 та складається з наступних будівель та споруд: нежитлової будівлі літ. «Т» площею 2097,9 кв.м., відсоток будівельної готовності -15%.

В апеляційній скарзі керівник місцевої прокуратури старший радник юстиції ОСОБА_5 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути на користь прокуратури сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1057 грн.20 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Вказав, що суд не взяв до уваги, що всупереч положень абз. 2 ч. 3 ст. 331 ЦК України в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості щодо державної реєстрації права власності на обєкт незавершеного будівництва нежитлової будівлі по вул. Василя Стуса, 9, літ.«Т», площею 2097,9 кв.м., з відсотком будівельної готовності 15%, а також речових прав на земельну ділянку під вказаним обєктом.

Зазначив, що визнаючи дійсним спірний договір з підстав ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення (ч.2 ст.220 ЦК України), суд не врахував розяснень, наведених у ч.2 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі-постанови Пленуму). Визнаючи дійсним спірний договір через ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення та у звязку з тим, що відбулося його повне виконання, суд, за відсутності належних доказів вказаного ухилення, не встановив чому саме правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину (ч.3 п.13 постанови Пленуму). Суд не зясував правового статусу спірного обєкта, зокрема, динаміки виникнення та переходу речових прав на незавершену будівництвом будівлю підстанції швидкої допомоги та земельну ділянку під вказаним обєктом. Саме по собі придбання спірного обєкта відповідачем згідно протоколу Аукціонних торгів на ТОВ «Універсальна біржа» ГЕРМЕС» від 17.06.2014 №1, за відсутності документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким обєктом та відсутності зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності на такий обєкт незавершеного будівництва, не доводить виникнення у ТОВ «Енергопромзвязок» права власності на вказаний обєкт. Наявний в матеріалах справи технічний паспорт на спірний обєкт не враховує відсутності в особи, на замовлення якої його видано, належних правовстановлюючих документів (в т.ч. з державною реєстрацією права власності) на відповідний обєкт, які відповідно до чинного законодавства є умовою такої видачі. Судом першої інстанції також не встановлено, чи було зареєстроване право власності на спірний обєкт, речове право на земельну ділянку під ним та наявність дозволу на виконання будівельних робіт за Обласним комунальним підприємством теплових мереж (), яке визнано банкрутом та у звязку з реалізацією ліквідаційної маси якого ТОВ «Універсальна біржа» Гермес» проводились аукціонні торги (протокол №1 від 17.06.2014).

Вказав, що з листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.09.2018 року №9737/04-13 вбачається, що станом на 31.12.2012 інвентаризація та реєстрація права власності на нежитлове приміщення або обєкт незавершеного будівництва нежитлової будівлі літ.«Т» по вул. Василя Стуса (колишня вул. Механізаторська), 9 у м. Харкові не проводились.

Вказаний лист та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо зареєстрованих прав на обєкти за згаданою адресою, підлягають досліджено як докази під час апеляційного провадження, оскільки цим листом та довідкою встановлено обставини (відсутність зареєстрованих на час розгляду справи прав на спірний обєкт), які мають значення по справі №643/4603/18, під час розгляду якої судом першої інстанції апелянт участі не брав.

Вирішенням справи судом першої інстанції без участі Харківської міської ради, а також визнання за позивачем в судовому порядку права власності на спірну квартиру створює загрозу порушення інтересів держави в особі вказаного органу місцевого самоврядування, які випливають із встановленого законом порядку набуття прав на обєкти незавершеного будівництва, що передбачає наявність документів, які посвідчують речові права на земельні ділянки під такими обєктами, а також наявність дозволів на виконання будівельних робіт.

Зазначив, що визнання права власності на спірний обєкт створює загрозу порушення інтересів держави в особі Харківської міської ради, до сфери повноважень якої належить розпорядження землями комунальної власності, зокрема шляхом продажу або передачі в оренду на конкурентних засадах (п.5 ст.16, 4.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підпункт б) пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», ч.2 ст. 124 ч.2 ст.136, частини 1 та 2 ст.135 ЗК України). Визнання судом права власності на спірний обєкт незавершеного будівництва за відсутності прийнятого Харківською міською радою рішення про надання земельної ділянки для вказаних цілей вказує на обмеження прав вказаного органу місцевого самоврядування вільно розпоряджатися земельною ділянкою під спірним обєктом.

У письмовому відзиві ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення рішення Московського районного суду м.Харкова від 19 червня 2018 року залишити без змін.

На обґрунтування вказав, що прокурор зобовязаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного субєкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або субєктом владних повноважень.

Вказав, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення з апеляційною скаргою, від імені субєкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України Про прокуратуру.

Вказав, що як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004, поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України в логічно-значеннєвому зв'язку з поняттям "права", слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як обумовлений загальним змістом об'єктивного та прямо не опосередкованого в суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, який є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, що не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим принципам.

Згідно тексту апеляційної скарги, у даному випадку представництва прокуратурою місцевих рад інтерес держави як такий відсутній, оскільки в результаті задоволення позову вона не одержує ніякого конкретного матеріального чи нематеріального блага,а висловлено виключно припущення про можливість порушень, при цьому не конкретизованих та не перерахованих.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, умови договору купівлі-продажу виконані позивачем ОСОБА_3 повністю, факт сплати коштів за договором купівлі-продажу підтверджується актом про підтвердження фактів розрахунку за договором купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва від 07.04.2017 року.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду.

У статті 331 ЦК України визначено право та порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва

1. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

2. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

3. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 13, 14 постанови від 6листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. 218 та ст. 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Право власності не зареєстровано у відповідача, а тому не доведено що у нього воно існувало на день укладання договору у простій письмовій формі у 2017 році.

Судовим розглядом встановлено, що сторони 07.04.2017 року в простій письмовій формі уклали договір купівлі - продажу обєкту незавершеного будівництва, а саме будівлі підстанції швидкої допомоги літ. «Т», що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Механізаторська, 9, що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.04.2017 року.

Згідно п.5 договору сторони домовилися про зобовязання щодо нотаріального посвідчення договору купівлі продажу обєкту в строк до 30 квітня 2017 року.

Відповідачу позивачем було сплачено 29868,00 грн., що підтверджується актом про підтвердження фактів розрахунку за договором купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва від 07.04.2017 року.

Відповідач нотаріальне оформлення договору купівлі - продажу не здійснив.

У відповідності зі ст. ст. 220, 657 Цивільного кодексу України договір купівлі - продажу укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-49цс13.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постановах від 06.09.2017 року у справі № 6-1288цс17, та від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

При цьому позивач всупереч свого процесуального обовязку доведення підстав своєї заяви, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, та в контексті наведених положень ст. 331 ЦК України не надано доказів про те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно є відомості щодо державної реєстрації права власності на обєкт незавершеного будівництва нежитлової будівлі по вул. Василя Стуса, 9, літ.«Т», площею 2097,9 кв.м., з відсотком будівельної готовності 15%, а також речових прав на земельну ділянку під вказаним обєктом.

Визнаючи дійсним спірний договір з підстав ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення (ч.2 ст.220 ЦК України), суд не врахував вищевказаних розяснень, наведених у ч.2 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». У справі відсутні належні докази про причини ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення за відсутності всіх необхідних згідно до норми ст. 331 ЦК України умов для укладення цього договору.

Дійсно, саме по собі придбання спірного обєкта відповідачем згідно протоколу Аукціонних торгів на ТОВ «Універсальна біржа» ГЕРМЕС» від 17.06.2014 №1, за відсутності документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким обєктом та відсутності зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності на такий обєкт незавершеного будівництва, відповідно до змісту ст. 331 ЦК України не свідчить про виникнення у ТОВ «Енергопромзвязок» права власності на вказаний обєкт. Наявний в матеріалах справи технічний паспорт на спірний обєкт не враховує відсутності в особи, на замовлення якої його видано, належних правовстановлюючих документів (в т.ч. з державною реєстрацією права власності) на відповідний обєкт, які відповідно до чинного законодавства є умовою такої видачі. Суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність належних і допустимих доказів про реєстрацію права власності на спірний обєкт, речове право на земельну ділянку під ним та наявність дозволу на виконання будівельних робіт за Обласним комунальним підприємством теплових мереж (), яке визнано банкрутом та у звязку з реалізацією ліквідаційної маси якого ТОВ «Універсальна біржа» Гермес» проводились аукціонні торги (протокол №1 від 17.06.2014).

З наданого прокурором листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.09.2018 року № 9737/04-13 вбачається, що станом на 31.12.2012 інвентаризація та реєстрація права власності на нежитлове приміщення або обєкт незавершеного будівництва нежитлової будівлі літ.«Т» по вул. Василя Стуса (колишня вул. Механізаторська), 9 у м. Харкові не проводились.

Вказаний лист та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо зареєстрованих прав на обєкти за згаданою адресою, відповідно до положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України підлягають досліджено як докази під час апеляційного провадження, оскільки цим листом та довідкою встановлено обставини (відсутність зареєстрованих на час розгляду справи прав на спірний обєкт), які мають значення по справі №643/4603/18, під час розгляду якої судом першої інстанції Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування, який управляє землею, що перебуває у комунальній власності, на якій розташоване спірна нерухомість, участі не брав.

Вирішенням справи судом першої інстанції без участі Харківської міської ради, а також визнання за позивачем в судовому порядку права власності на спірну квартиру дійсно створює загрозу порушення інтересів держави в особі вказаного органу місцевого самоврядування, які випливають із встановленого законом порядку набуття прав на обєкти незавершеного будівництва, що передбачає наявність документів, які посвідчують речові права на земельні ділянки під такими обєктами, а також наявність дозволів на виконання будівельних робіт.

До сфери повноважень Харківської міської ради належить розпорядження землями комунальної власності, зокрема шляхом продажу або передачі в оренду на конкурентних засадах (п.5 ст.16, 4.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підпункт б) пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», ч.2 ст. 124 ч.2 ст.136, частини 1 та 2 ст.135 ЗК України). Визнання судом права власності на спірний обєкт незавершеного будівництва за відсутності прийнятого Харківською міською радою рішення про надання земельної ділянки для вказаних цілей вказує на обмеження прав вказаного органу місцевого самоврядування вільно розпоряджатися земельною ділянкою під спірним обєктом.

У даному випадку порушені інтереси держави щодо розпорядження землями комунальної власності, захист цих інтересів не був здійснений належним чином органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, тому у прокурора були передбачені ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для представництва інтересів держави.

Таким чином, позивачем не доведено свої позовні вимоги, так як не зазначено в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обовязковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України. Позивачем зі свого боку не вчинено будь-яких дій щодо направлення поштою вимоги до відповідача, або листа з пропозицією з'явитись до нотаріальної контори.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу та викладене у позовній заяві, щодо невчасного виготовлення відповідачем технічного паспорту та всієї документації, яка необхідна для посвідчення договору купівлі-продажу, не доводить, що відбулося повне виконання умов договору.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ураховуючи те, що спірний правочин не породжує для сторін прав і обовязків, суд апеляційної інстанції вважає, що правові підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним відсутні.

З огляду на вище викладене, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності невстановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

За відсутності проведення державної реєстрації права власності на незавершене будівництво відповідно до закону (абз. 2 ч. 3 ст. 331 ЦК України) сторонами не було здійснено всі необхідні дії, повязані із укладенням договору купівлі-продажу нерухомого майна, що свідчить про відсутність всіх передбачених у ст. 220 ЦК України підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним ( ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору при наявності усіх інших законних підстав для його укладення належним чином).

У даному випадку для визнання договору, нікчемного в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України через відсутність його обовязкового нотаріального посвідчення, дійсним обовязковою умовою, як і для будь-якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України). Тобто договір не повинен мати інших недоліків, які зумовлюють його нікчемність, крім порушення вимоги закону щодо його обовязкового нотаріального посвідчення.

Згідно до ст. 657 ЦК України в редакції Закону № 1878-VI від 11.02.2010р., яка діяла у 2017 році на день укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Істотною умовою договору купівлі-продажу відповідно до змісту ст. 655 ЦК України є наявність у продавця права власності на майно, стосовно якого укладається договір. Таке право власності підтверджується відповідними письмовими доказами. Однак з тексту наявного у справі договору купівлі-продажу від 07 квітня 2017 року відсутні дані про наявність у продавця права власності на вищевказану нерухомість та підстави її виникнення (а.с. 4). В матеріалах справи такі письмові докази відсутні.

Суд першої інстанції не зважив на те, що відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом,т якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Суд не звернув уваги, що у справі відсутні докази того, що земельна ділянка, на якій розташовані нежитлові будівлі (обєкт незавершеного будівництва), була надана у встановленому порядку позивачу для будівництва, що свідчить про його самочинний характер і вимагає від сторін усунення цього недоліку за змістом ч. 3 ст. 376 ЦК України для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

При таких обставинах правило ч. 2 ст. 220 ЦК про визнання нікчемного договору дійсним не могло застосовуватися судом, оскільки сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а за відсутності цих умов договір не є укладеним, ч. 1 ст. 638 ЦК України. Суд також не зясував, що відповідно до п.5 договору купівлі-продажу містить обовязки для сторін посвідчувати його у нотаріальному порядку до 30 квітня 2017 року.

Судом також не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, що також є необхідною умовою для застосування правил ч. 2 ст. 220 ЦК України, відповідних доказів у справі з цього приводу немає.

Встановлений судом першої інстанції факт, що відповідач не здійснив нотаріального посвідчення та отримав технічний НОМЕР_1 грудня 2017 року вже після підписання договору купівлі-продажу не є безспірним доказом ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Таким чином, судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки районний суд всупереч вимог ст. 263 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення суду не встановив обставин, необхідних для застосування вказаних норми ст. 220 ЦК України, висновки суду з цього приводу не відповідають обставинам справи та вказаним нормам матеріального права, рішення суду з передбачених п.п.1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підстав підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 141 ЦПК України наявні підстави для зміни розподілу судових витрат повязаних з апеляційним розглядом справи.

Тому, відповідно до ст.141 ЦПК України судова колегія вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь прокуратури Харківської області сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1057 грн.20 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі: Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 19 червня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергопромзвязок» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН:НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь прокуратури Харківської області, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1057 грн.20 коп. на розрахунковий рахунок № 7171 в Державній службі України, м. Київ, код банку 820172.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

ОСОБА_2.