ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 м. Чернівці

справа № 718/1271/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар Андрушків С.П.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Мізюка В.М.,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 21 травня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит №б/н у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У звязку з порушенням зобов'язань за даним договором у ОСОБА_2 станом на 30 квітня 2018 року виникла заборгованість в розмірі 75952,15 грн, яка складається з наступного: 6714,25 грн - заборгованість за кредитом; 64744,94 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 400 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3592,96 грн. - штраф (процентна складова).

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у звязку із спливом строку позовної давності.

На дане рішення АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що при ухваленні рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що банком пропущено строк позовної давності, оскільки суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, умовам договору щодо його дії, та не перевірив належним чином строку дії кредитної картки.

Вказує на те, що 22 травня 2012 року ОСОБА_2 була видана картка зі строком дії до 04.16, тобто до 30.04.2016 року, отже позов банку подано в межах строку позовної давності. Отримання даної картки підтверджується фотографуванням клієнта з карткою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зіст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Зважаючи на характер наявного спору, у справі підлягають зясуванню умови, на яких укладено кредитний договір між сторонами, строк дії кредитної картки, стан виконання сторонами своїх зобовязань за договором, чи видавалися боржнику нові картки у рамках продовження існування договірних зобовязань.

У порушення норми ст. 12 ЦПК України, суд першої інстанції не вжив заходів для зясування указаних обставин, розглянув справу за відсутності сторін.

Взявши до уваги тільки відзив на позовну заяву ОСОБА_2 в якому він просив застосувати строк позовної давності, суд першої інстанції не зясував у позивача його відношення до відповідної заяви відповідача, а відповідно не надав можливості позивачеві подати додаткові докази на підтвердження позовних вимог.

За наведених обставин слід визнати, що поданий до суду апеляційної інстанції новий доказ (довідка про видачу кредитних карток (а.с.75, ) є таким, що не був поданий позивачем до суду першої інстанції з поважних причин, що обєктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає, що указаний доказ підлягає врахуванню при вирішенні спору разом з доказами, що були подані позивачем до суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно заяви від 21 травня 2007 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.8).

З довідки АТ «Приватбанк» про видачу кредитних карток вбачається, що ОСОБА_2 22.05.2012р. видано кредитну картку за № 4149 4377 2637 1097 терміном дії до 04/16 (а.с.75).

Відповідач користуватися кредитними коштами, здійснював погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5-7), що свідчить про виконання грошового зобов'язання.

Відповідно доч.1ст.1054 ЦКУкраїни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610,ч.1ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правилами користування платіжною карткою, у редакції, що була чинною на час укладення кредитного договору, визначено, що картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицевій стороні (п.2.1.1.2.11).

З урахуванням отримання відповідачем картки на строк до 30 квітня 2016 року саме цей строк є строком дії договору.

З розрахунку заборгованості (а.с.5-7) вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, заборгованість за кредитним договором станом на 30 квітня 2018 року становить 75952,15 грн, яка складається з наступного: 6714,25 грн - заборгованість за кредитом; 64744,94 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 400 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3592,96 грн. - штраф (процентна складова).

Таким чином встановлено, що відповідачем дійсно порушувались умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість.

Однак правильність нарахування банком указаних сум має бути перевірена апеляційним судом на предмет відповідності нормам матеріального права.

Факт порушення умов договору відповідачем не спростовано, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що вимоги до нього банком предявлено після спливу строку позовної давності. Також він підтвердив ту обставину, що між ним та банком дійсно 21 травня 2007 року було укладено кредитний договір, але на строк 12 місяців, тобто до 19 травня 2008 року, і на суму 899,88 грн, а не 8000 грн як стверджує позивач (а.с.57-60).

Щодо даних тверджень відповідача колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

23 липня 2014 року відповідач шляхом підписання анкети заяви приєднався до Умов і Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк».

З виписки по рахунку вбачається, що відповідачу неодноразово збільшувався кредитний ліміт, зокрема, 07.09.2007р. збільшено кредитний ліміт до 900 грн, 06.05.2008р. збільшено кредитний ліміт до 7000 грн, 08.09.2011р. збільшено кредитний ліміт до 8000 грн. Відповідач користувався встановленим лімітом шляхом отримання готівки через банкомат.

Таким чином, твердження відповідача про те, що ним було укладено договір на суму 899,88 грн є необґрунтованими та спростовуються доказами наявними в матеріалах справи.

Крім того, відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а ст.258ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Водночас відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що строк дії останньої виданої відповідачу картки до 30 квітня 2016 року. З позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося у травні 2018 року, тобто у межах строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що трирічний строк позовної давності не сплив з часу закінчення строку дії договору у повному обсязі (30 квітня 2016 року).

Таким чином, доводи відповідача, з чим погодився суд першої інстанції, про наявність підстав для відмови у позові з підстав спливу позовної давності є необґрунтованими.

Щодо обсягу задоволення позовних вимог колегія суддів виходить з того, що вимоги банку підлягають частковому задоволенню.

Розрахунком заборгованості (а.с.5-7) судом встановлено, що станом на 30 квітня 2018 року - заборгованість за кредитом становить 6714,25 грн і ця заборгованість підлягає стягненню з відповідача.

Однак вимога про стягнення заборгованість за нарахованими відсотками підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч.1-3 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на час укладення між сторонами кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом ч.4,6 ст.1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

У абз.1 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

За змістом абз.3,4 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст.641-642ЦК України або в порядку, визначеному ч.6 ст.1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст.1056-1ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

На підставі п.1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи.

Умови та правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» не містять підпису ОСОБА_2

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною договору кредиту між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 від 21 травня 2007 року і що саме ці Умови мав на увазі ОСОБА_2, підписуючи 23 липня 2014 року заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідно, досягнення згоди щодо права банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку, а тому наведена умова є нікчемною.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання ОСОБА_2 відповідної письмової заяви, то і зміна договору мала відбутися у такий же спосіб.

У такому разі збільшення процентної ставки в односторонньому порядку не відповідає наведеним нормам права.

Згідно із п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів.

З розрахунку заборгованості вбачається, що банком з 01 квітня 2015 року застосовувалася відсоткова ставка в розмірі 43,20%.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати відсоткову ставку в розмірі 36% річних як таку, що була встановлена на момент укладення кредитного договору між сторонами.

Разом з тим, з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за відсотками розрахована банком станом на 30 квітня 2018 року.

У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором відсотки лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

Як встановлено у справі строк дії договору закінчився 30 квітня 2016 року.

За таких обставин, вимога банку про стягнення відсотків підлягає задоволенню до 31 березня 2015 року на суму 1068,48 грн, а також за період з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року за відсотковою ставкою 36% річних в розмірі 2839,61 грн, що стверджується розрахунком заборгованості, який відповідачем не спростовано.

Таким чином, заборгованість відповідача по відсотках, яка підлягає стягненню з урахуванням сплачених та отриманих ним сум, колегія суддів визначає в розмірі 3908, 09 грн.

Щодо вимоги банку про стягнення з відповідача пені, то вона не підлягає задоволенню.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З матеріалів справи встановлено, що банк звернувся до суду з позовом в травні 2018 року, при цьому визначивши заборгованість за пенею за період з січня 2018 року по квітень 2018 року. Строк дії договору закінчився 30 квітня 2016 року, отже враховуючи постанову ОСОБА_3 Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, вимога банку про стягнення пені не підлягає задоволенню.

Позовна вимоги банку про стягнення з відповідача 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 3592,96 грн штрафу (процентна складова) підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договір (500 грн + 5 % від суми позову). Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни.

Отже, позовна вимога АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача штрафів підлягає частковому задоволенню на суму 1031,12 грн: 500 грн штраф (фіксована частина) та 531,12 грн штраф (процентна складова).

Таким чином, на часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 21 травня 2007 року у розмірі 11653 грн 50 коп., з яких 6714 грн 25 коп. - заборгованість за кредитом, 3908 грн 09 коп. заборгованість за відсотками, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 531,12 грн.

Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 675 грн 73 коп. витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2018 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 21 травня 2007 року в розмірі 11653 грн 50 коп., з яких 6714 грн 25 коп. - заборгованість за кредитом, 3908 грн 09 коп. заборгованість за відсотками, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 531,12 грн.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення пені відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 675 грн 73 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2018 року.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

З оригіналом згідно: