Провадження № 22-ц/801/128/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В.В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2018 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2018 року, ухвалене суддею Воробйовим В.В., повний текст якого складено 26 вересня 2018 року

в справі №127/11001/18

за позовом ОСОБА_4 (позивач)

до ОСОБА_3 (відповідач),

про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

встановив:

ОСОБА_4 звернулася в міський суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26.04.2017 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідач вселилася та проживала в ньому як дружина сина позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, шлюбні відносини з яким не склалися і вони розлучилися, але відповідач зареєстрована та фактично проживає в будинку позивача за вказаною адресою.

Посилаючись на те, що відповідач фактично є сторонньою людиною, але не бажає виселятися з її будинку, через що виникають конфліктні ситуації, позивач не має можливості зробити ремонт і переобладнання в будинку, оформити субсидію, розпорядитися ним на власний розсуд, позивач просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом - будинком за АДРЕСА_1, зняти її з реєстрації за вказаною адресою та усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_4 шляхом виселення ОСОБА_3 з даного будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2018 року позов задоволено частково. Постановлено визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_4 шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеного будинку. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, не з'ясування судом першої інстанції віх обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи і невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимоги відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 полягають в тому, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який є сином позивачки, і вселилася в житловий будинок за згодою власників будинку - батьків свого чоловіка. Фактично ж проживає в самовільно збудованій разом з чоловіком прибудові до будинку позивачки. Вважає, що виселення з будинку буде порушенням її прав, так як в неї немає іншого житла в м. Вінниці, а її проживання в будинку не порушує прав позивачки на користування та розпорядження своїм майном, так як вона не чинить будь-яких перешкод і при цьому сплачує кошти за користування майном.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, так як рішення суду першої інстанції винесене законно.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однією з засад цивільного судочинства є обов'язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України), а відповідно до частин 4-5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який належить їй на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26 квітня 2017 року (а.с.13).

Сторони визнали та не заперечують тих обставин, що відповідач зареєстрована та фактично проживає в будинку позивача за вказаною адресою. При цьому в будинок ОСОБА_3 вселилась та проживала в ньому за згодою та дозволу тодішнього власника будинку - чоловіка позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7, як дружина сина останнього - ОСОБА_6 в період часу з 1997 року по 2012 рік.

Рішенням Вінницького міського суду від 30 жовтня 2012 року в цивільній справі №212/13290/2012 шлюб між сином позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був розірваний (а.с.12).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2015 року залишено без задоволення позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання права на проживання та користування жилим приміщенням (а. с. 3-5).

Вказане рішення не оскаржувалось сторонами в апеляційному порядку і ним, зокрема, встановлено, що ОСОБА_3, як колишня дружина ОСОБА_6 не є членом сім'ї власника будинку ОСОБА_7 та судом не встановлено підстав для визнання її такою, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_7 як власник будинку не пов'язані спільним побутом, не вели спільного господарства, а користуються окремими кімнатами в житловому приміщенні.

Зазначені обставини в силу частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в даній справі.

Спір, який виник у справі, стосується наявності або відсутності у відповідача права користування житловим будинком.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Відповідно до статті 156 ЖК України коло членів сім'ї власника житла, правовий статус яких визначається цією статтею, є аналогічним членам сім'ї наймача, які визначені частиною другою статті 64 ЖК України. До них належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Вірним також є висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами склалися відносини з приводу користування чужим майном, що є особистим сервітутом.

При цьому з аналізу положень глави 32 ЦК України випливає, що сервітут як право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язаний з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач проживала у спірному будинку в якості члена сім'ї і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. А відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов'язана, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 320/6081/16-ц.

Отже відповідач ОСОБА_3 будучи членом сім'ї попереднього власника спірного будинку ОСОБА_7 із переходом права власності до нового власника позивача ОСОБА_4, членом сім'ї якої вона не є, втратила право користування будинком, оскільки право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, а тому відповідач підлягає виселенню з належного позивачеві ОСОБА_4 спірного будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Також безпідставними є доводи ОСОБА_3 про те, що спірний будинок є єдиним постійним її з сином житлом.

Як вбачається матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 є власником 25% квартири, що розташована в м. Погребищі. Посилання на те, що вона не зареєстрована в ньому і не проживає, а лише включена у приватизацію житла не можуть прийматись до уваги, оскільки зазначене не позбавляє її права власності на вказану частку квартири.

Син відповідача ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, а відтак є повнолітнім, право- і дієздатним. Позивачем ОСОБА_4 до нього будь-які вимоги не заявлені.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вона нібито проживає в самочинно збудованій з чоловіком частині будинку, а відтак позивач не має на неї жодних прав.

Судом першої інстанції встановлено, а відповідачем в суді апеляційної інстанції визнано ту обставину, що вона проживає в кімнаті 1-3, що не входить до складу самочинно збудованої прибудови до будинку, а входить до складу житлового будинку літ. «А», який відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом й витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_4

Крім того, посилаючись на самочинне зведення з чоловіком прибудови літ. «а2» до будинку, ОСОБА_3 не заявляла жодних вимог про визнання за нею права власності на нього згідно з вимогами статті 376 ЦК України. Водночас відповідно до частини 2 даної статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 37, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Стадник І.М.

Судді Міхасішин І.В.

Войтко Ю.Б.

Повний текст постанови складено 26.12.2018 року