Провадження № 2/761/5041/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29 листопада 2018 року

Шевченківський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого - судді: Кондратенко О.О.

при секретарі: Андрусь С.А.

за участі:

позивачки: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила суд: визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. Вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 грудня 1996 року Радянською районною державною адміністрацією, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить їй (ОСОБА_1), її донькам (ОСОБА_4 та ОСОБА_5.) та її колишньому чоловіку (ОСОБА_3 - відповідач по справі). 17 серпня 1999 року шлюб між нею (ОСОБА_1) та відповідачем - ОСОБА_3 було розірвано. В 2000 році ОСОБА_6 вдруге одружився та усиновив сина своєї нової дружини, а в послідуючому, без її (ОСОБА_1) згоди, 22 серпня 2006 року ОСОБА_3 зареєстрував свого усиновленого сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вищезазначеній квартирі.

Після розірвання шлюбу, тобто, починаючи з 1999 року ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі не проживав, а зареєстрований ним його усиновлений син - ОСОБА_2, взагалі, жодного дня у вищезазначеній квартирі не проживав; ніколи до квартири не проходив; оплату за користування квартирою відповідачі (ОСОБА_2 та ОСОБА_3.) не здійснюють; особистих речей у квартирі не залишали. Вказані обставини позбавляють її можливості розпоряджатися належним їй майном.

В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити; проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідачі в судове засідання не з'явились; про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України; відзив на позов не надіслали; заяви про оголошення перерви чи розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухав пояснення позивачки, допитав свідків, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 грудня 1996 року Радянською районною державною адміністрацією, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3

Як вбачається із витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивачка - ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідач - ОСОБА_3, з 11 березня 1999 року та відповідач ОСОБА_2, з 22 серпня 2006 року, по теперішній час.

Під час розгляду справи, судом, достовірно встановлено, що на даний час позивачка володіє та користується вищезазначеною квартирою, несе витрати по її утриманню, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в квартирі не проживають. ОСОБА_2 не є її родичем та колишнім членом саме її сім?ї, як власника.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст.321 ЦК України ).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( ст.391 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно висновку, викладеного у Постанові ВСУ у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року, визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 (сестра позивачки) та ОСОБА_8 (чоловік позивачки) пояснили, що колишній чоловік позивачки ОСОБА_3 у квартирі не проживає з часу розірвання шлюбу, а відповідач ОСОБА_2 в квартирі взагалі ніколи не проживав; вони його ніколи не бачили.

Даних, які б свідчили, що ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що йому чинилися перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такими, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, то вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва ( ч.1 ст.383 ЦК України ).

Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок ( частину будинку ), квартиру, користуються ним ( нею ) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою.

Оскільки, право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

Під час розгляду справи судом встановлено, що факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 порушує права позивачки, як власника квартири; витрат на житлово-комунальні послуги відповідач ОСОБА_2 не несе; своїх речей в квартирі не зберігає; позивачка не бажає, щоб останній був зареєстрований у належній їй квартирі; ОСОБА_2 не є членом її сім?ї, як власника квартири.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволення, а в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст. 316, 317, 321, 383, 391 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29 листопада 2018 року.

Суддя: