Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 199/5595/14-ц

провадження № 61-2631св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року у складі колегії суддів: Тамакулової В. О., Болтунової Л. М., Козлова С. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та зобов'язання виділити та надати для проживання окрему житлову кімнату в гуртожитку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що тривалий час працював в ВАТ «Металургмаш». Відповідно до ордеру на отримання житлової кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 адміністрацією та профспілковою організацією підприємства у 1986 році йому була надана для постійного проживання кімната № 24. З офіційно отриманим ордером на житло він звернувся до паспортного столу, де 08 липня 1986 року був зареєстрований в гуртожитку по АДРЕСА_1, для постійного проживання. Згодом позивач у вказаній кімнаті став проживати разом з дружиною ОСОБА_5, яка теж працювала на підприємстві, де у них народився син ОСОБА_6 Оскільки дружина позивача також перебувала в трудових відносинах з власником гуртожитку, мешкала і була прописана в гуртожитку, їхній родині в 1995-1996 роках за рішенням адміністрації ВАТ «Металургмаш» за новим виданим ордером було виділено у постійне відокремлене користування суміжні кімнати № 12 та № 14. Цей ордер на вселення видавався за безпосередньою участю відповідача ОСОБА_3, який на той час обіймав посаду заступника директора з господарської частини ТОВ «Металургмаш».

Позивач пропрацював на підприємстві повних 24 роки, іншого житла не має, тому не може бути виселений з гуртожитку. Оскільки згідно Примірного положення про гуртожитки від 03 червня 1986 року, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм житло в гуртожитку, не менш як 10 років.

У 2000 році будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_3, як фізичною особою-підприємцем, який усіма можливими засобами створював мешканцям непридатні для проживання умови: в будинку було повністю відрізано газопостачання, забиті душові кімнати, на вікна встановлено грати аби приміщення неможливо було провітрити, частину кімнат у 2010 році було відключено від електропостачання.

У зв'язку з цим позивач у 2011-2012 роках став частіше навідуватись до свого сина, щоб приготувати їжу, помитися, а в зимовий період іноді переночувати в теплі та зі світлом. На початку квітня 2012 року відповідач змінив замки на дверях в займаних позивачем кімнатах № 12 та № 14, а 12 квітня 2012 року без його згоди та присутності зайшов до кімнат виніс усі особисті речі ОСОБА_2, порушуючи їх цілісність та зберігання. З цих підстав за клопотанням прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська порушено кримінальне провадження № 0000035 за фактом самоуправних дій ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2, які мали місце впродовж 2012 року та виразились у зрізанні замків з дверей, винесенні меблів та речей з помешкання, яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1. До теперішнього часу позивач не має доступу ані до своїх речей, ані до свого законного помешкання, за яке він щомісяця сплачував спожиті комунальні послуги.

В акті від 05 липня 2000 року про передачу ПП ОСОБА_3 будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 перераховано зайняті кімнати гуртожитку з переліком осіб, що їх займають та вказано, що родина ОСОБА_2 займала на той час суміжні житлові кімнати № 12 та № 14.

У зв'язку із цим позивач просив суд визнати неправомірними дії ОСОБА_3, які виразилися в примусовому виселенні ОСОБА_2 з житлових кімнат №12 та №14 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, з наданням останньому ліжко-місця з підселенням в іншу кімнату, та зобов'язати відповідача виділити і надати для проживання ОСОБА_2 окрему житлову кімнату без підселення в гуртожитку по АДРЕСА_1.

Також позивач зазначав, що 12 квітня 2012 року він поїхав до дружини на кладовище, після приїзду йому стало відомо, що син відповідача ОСОБА_7 виніс із кімнат № 12 та № 14 усі меблі, посуд, техніку та належні йому особисті речі, закрив та опечатав кімнати, а згодом заселив туди інших людей.

Після звернення позивача з приводу його примусового виселення з кімнат, ОСОБА_7 пояснив це необхідним переселенням та вручив йому ключі від іншої кімнати, про що попросив написати розписку. Як з'ясувалося, в кімнаті проживало декілька осіб і відповідач виділив ОСОБА_2 ліжко-місце. У зв'язку з тим, що позивач постійно проживав у окремій кімнаті, з якої був примусово виселений, та на теперішній час умови для проживання його погіршені, згоди на переселення в кімнату з наданням ліжко-місця він не надавав, тому просив суд зобов'язати відповідача надати йому іншу будь-яку окрему кімнату для проживання, без підселення.

Рішенням Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано ФОП ОСОБА_3 виділити та надати для проживання ОСОБА_2 окрему житлову кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, в іншій частині вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що рішення суду про виселення ОСОБА_2 з житлових кімнат у гуртожитку по АДРЕСА_1 відсутнє, та він не визнавався таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. Відповідач ОСОБА_3 самовільно, без правових підстав, передбачених законом, виселив ОСОБА_2 із займаного ним житлового приміщення - кімнат № 12 та № 14 (в плані зазначені як № 8 та № 9), та позбавив його житла, тому відповідач зобов'язаний виділити та надати для проживання позивачу окрему житлову кімнату в гуртожитку. У вимогах про визнання протиправними дій відповідача суд в позові відмов за необґрунтованістю.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року скасоване, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що погодившись з способом судового захисту, який обрав позивач, суд першої інстанції належно не встановив характер правовідносин сторін, не перевірив чи не витікають вони з раніше укладеного договору житлового найму та чи є заявлені позивачем вимоги стосовно зобов'язання відповідача про виділення та надання кімнати в гуртожитку відновленням порушеного права, чи обрано позивачем відповідно до правовідносин сторін та вимог статті 16 ЦК України належний спосіб судового захисту порушеного права, не роз'яснив позивачу право на позов про вселення.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скаргу мотивована тим, що ОСОБА_2 разом із сім'єю на законних підставах вселився та проживав у спірних кімнатах гуртожитку. Проте відповідач самовільно змінив замки на спірних кімнатах гуртожитку і не допускає ОСОБА_2 в ці кімнати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2016 року ФОП ОСОБА_3 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. Заперечення мотивовані тим, що позивач не надав доказів правомірності проживання у спірних кімнатах гуртожитку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2000 року, укладеного з ВАТ «Металургмаш», належить будівля гуртожитку АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_3 на придбане нерухоме майно було зареєстроване в бюро технічної інвентаризації м. Дніпропетровська на підставі реєстраційного посвідчення від 11 липня 2000 року в реєстровій книзі №630 за реєстровим №2235/448. До укладення договору купівлі-продажу будинок АДРЕСА_1 належав ВАТ «Металугрмаш» та використовувався ним як гуртожиток.

ОСОБА_2 з 1986 року проживав та з 08 липня 1986 року був постійно зареєстрований у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

У 1995-1996 роках позивач разом з сім'єю - дружиною та сином заселилися та стали проживати у відокремлених суміжних кімнатах №12 та №14.

Суди встановили, що в акті від 05 липня 2000 року про передачу ПП ОСОБА_3, зокрема, будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 з перерахуванням зайнятих кімнат гуртожитку й переліком осіб, що їх займають, зазначено, що родина ОСОБА_2 займала на той час суміжні житлові кімнати № 12 та № 14.

Позивач пропрацював у ВАТ «Металургмаш» повних 24 роки, іншого житла не має, син разом зі своєю сім'єю проживає окремо, дружина померла та у 2007 році, тому з цього часу та станом на 2012 рік ОСОБА_2 у цих кімнатах проживав один.

На початку квітня 2012 року відповідач змінив замки на дверях в займаних позивачем кімнатах №12 та №14, після чого ОСОБА_2 став користуватися лише однією кімнатою, а 20 квітня 2012 року без його згоди та присутності зайшов і виніс із вказаних кімнат всі особисті речі ОСОБА_2, меблі та усі предмети домашнього вжитку.

Згідно витягу з кримінального провадження №0000127, до ЄРДР внесено відомості про вчинення ОСОБА_7, який є представником відповідача ОСОБА_3, у відношенні ОСОБА_2 злочину, а саме: заволодіння майном ОСОБА_2, що знаходилося в кімнатах № 12 та № 14, зрізанні замків з дверей, винесенням меблів та речей з помешкання за адресою: АДРЕСА_1. Ці обставини також підтверджені показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

При скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд зробив висновок, що позивач обрав неналежний спосіб судового захисту порушеного права.

Проте із цим висновком апеляційного суду погодитися неможливо з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. У зв'язку із тим, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (і за своїм змістом відповідає позову про вселення), то висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є правильним. Натомість апеляційний суд скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року скасувати.

Залишити в силі рішення Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило