ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 614/416/16-ц

провадження № 61-27817св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Борівського районного суду Харківської області від 7 грудня 2015 року встановлено, що він є онуком ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У березні 2016 року він звернувся до суду з вимогою про визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), яка належала ОСОБА_7, і в ході розгляду цієї справи дізнався, що згідно з договором дарування № 775 від 9 березня 2000 року вона подарувала право на пай ОСОБА_5

Оскільки на день укладення договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, ОСОБА_7 уже померла і її цивільна правоздатність і дієздатність припинилися, ОСОБА_4 просив визнати договір дарування № 775 від 9 березня 2000 року недійсним.

Також просив поновити йому строк звернення до суду для оскарження цього договору, оскільки про його існування дізнався лише у 2016 році.

Заочним рішенням Борівського районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року, ухваленим у складі судді Гуляєвої Г. М., позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк звернення до суду для оспорення договору № 775 дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, від 9 березня 2000 року.

Визнано недійсним договір дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, від 9 березня 2000 року, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Банніковим С. І. і зареєстрований у реєстрі за номером 775. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правоздатність дарувальника за оскаржуваним договором - ОСОБА_9 на день укладення договору припинилася у зв'язку з її смертю, тому цей договір укладений з порушенням вимог законодавства і підлягає визнанню недійсним. Також суд дійшов висновку про пропущення позивачем позовної давності з поважних причин, оскільки про існування оскаржуваного договору він дізнався у 2016 році під час розгляду справи про визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року скасовано і ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності дійсної дати смерті ОСОБА_7, оскільки позивач не надав копії актового запису про смерть, виданого належним органом.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року скасувати і залишити в силі заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушення норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що на підтвердження дати смерті ОСОБА_7 він подав довідку, видану відділом реєстрації актів цивільного стану Борівського районного управління юстиції у Харківській області. Ця довідка є чинною і видана уповноваженим органом, тому у суду апеляційної інстанції, на думку заявника, не було передбачених цивільним процесуальним законодавством підстав не приймати її до уваги.

Посилався на те, що ОСОБА_5 факт і дату смерті ОСОБА_7 не заперечував, спору щодо цієї обставини між сторонами не було.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, оскільки двічі відхилив його клопотання про відкладення розгляду справи для надання копії свідоцтва про смерть ОСОБА_7

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Зазначив про пропущення позивачем позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування права на земельну частку (пай) від 9 березня 2000 року недійсним, оскільки про його існування позивач мав об'єктивну можливість дізнатися з дня укладення. Також вказав, що ОСОБА_4 не довів, що оспорюваним договором порушеного його права, так як згідно з положеннями ЦК Української РСР онуки є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 згідно з сертифікатом серії НОМЕР_1 від 23 лютого 1998 року належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Світанок» села Першотравневе Борівського району Харківської області, розміром 12,2 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж ділянки в натурі.

Згідно з довідкою відділу державної реєстрації актів цивільного стану Борівського районного управління юстиції у Харківській області від 15 квітня 2016 року ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Оцінивши вказану довідку, суд апеляційної інстанції встановив, що актовий запис про смерть ОСОБА_7 склала Першотравенська сільська рада Борівського району Харківської області, тому довідка, видана іншим органом - відділом державної реєстрації актів цивільного стану Борівського районного управління юстиції у Харківській області, не є належним доказом на підтвердження дійсної дати смерті ОСОБА_7

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 7 грудня 2015 року встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_10 є онуком ОСОБА_7 За цим рішенням ОСОБА_7 є рідною сестрою ОСОБА_11, яка є матір'ю ОСОБА_12 - батька позивача ОСОБА_4

Також апеляційним судом встановлено, що 9 березня 2000 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 укладений договір дарування права на земельну частку (пай), посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С. І. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_5 право на належну їй згідно з сертифікатом серії НОМЕР_1 від 23 лютого 1998 року земельну частку (пай).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову і ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що довідка, видана відділом державної реєстрації актів цивільного стану Борівського районного управління юстиції у Харківській області, не є належним доказом на підтвердження дійсної дати смерті ОСОБА_7, тому позивач не довів обставини, на які послався в обґрунтування свої вимог.

Проте такі висновки суду апеляційної інстанції помилкові.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про органи реєстрації актів громадянського стану», який був чинний у період з 11 лютого 1994 року по 27 липня 2010 року, тобто на день смерті ОСОБА_7, систему органів реєстрації актів громадянського стану складають: відділи реєстрації актів громадянського стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення) управлінь юстиції; виконавчі органи сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад.

З 27 липня 2010 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», стаття 3 якого встановлює, що відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Процедура видачі відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян визначена Порядком ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1064 від 22 серпня 2007 року. Згідно з цим Порядком уповноваженими на видачу відомостей із реєстру є реєстратори, до яких віднесені відділи державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції Мін'юсту в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, а також районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції.

Суд апеляційної інстанції не вказані положення законодавства уваги не звернув і не врахував, що виконавчі органи сільських рад відносяться до системи органів державної реєстрації актів громадянського стану, проте особою, уповноваженою на видачу інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, є саме відділ державної реєстрації актів цивільного стану відповідного районного управління юстиції.

За таких обставин рішення апеляційного суду про відмову у позові з тих підстав, що довідка відділу державної реєстрації актів цивільного стану Борівського районного управління юстиції у Харківській області від 15 квітня 2016 року не підтверджує факт смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, так як актовий запис про смерть склала Першотравенська сільська рада Борівського району Харківської області, не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Але не можна залишити в силі і рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 3 ЦПК Україниу редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статті 15, 16 ЦК Українипередбачають право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу до суду.

Вказані статті визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Вимога про визнання правочину недійсним може заявлятися також іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання договорударування права на земельну частку (пай) від 9 березня 2000 року недійсними, ОСОБА_4 повинен довести, що укладенням договору порушено його права, що є підставою для оспорення цього договору у судовому порядку.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилається на те, що є спадкоємцем ОСОБА_7 і у провадженні суду перебуває справа про визнання за ним у порядку спадкування за законом права на належну ОСОБА_7 частку землі (пай).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згідно з рішенням Борівського районного суду Харківської області від 7 грудня 2015 року ОСОБА_7 є бабою ОСОБА_4, проте відповідно до мотивувальної частини цього рішення, ОСОБА_7 є тіткою ОСОБА_12, який приходиться позивачеві батьком, тобто ОСОБА_7 є двоюрідною бабою позивачу, а він - її двоюрідним онуком.

Згідно зі статтями 529, 530 ЦК Української РСР, який був чинним на день смерті ОСОБА_7, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Таким чином, позивач ОСОБА_4 згідно зі статтями 529, 530 ЦК Української РСР не відноситься до кола спадкоємців після ОСОБА_7, так як є її двоюрідним онуком.

При буквальному урахуванні рішення Борівського районного суду Харківської області від 7 грудня 2015 року, згідно з яким ОСОБА_4 є онуком ОСОБА_7, позивач не має права на спадкування після неї, оскільки на день смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року - був живим його батько ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Доказів того, що ОСОБА_12 прийняв спадщину після ОСОБА_7, позивач не надав.

За таких обставин позивач не підтвердив, що договором дарування від 9 березня 2000 року права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, порушено його права як спадкоємця ОСОБА_7, що дає йому право оспорити цей договір у судовому порядку.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу, не звернув уваги на положення статей 15, 16 ЦК України, згідно з якими особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та положення статей 529, 530 ЦК Української РСР, відповідно до яких ОСОБА_4 не відноситься до кола спадкоємців після ОСОБА_7, тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову, неправильно застосувавши норми матеріального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні позову не визначився із характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права і дійшов помилкового висновку про порушення оскаржуваним договором прав позивача і наявність у нього правових підстав для його оспорення у судовому порядку, а суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, помилково мотивував судове рішення висновком про непідтвердження факта смерті довідкою, виданою органом, іншим ніж той, який вчинив актовий запис про смерть, касаційний суд скасовує заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року та ухвалює нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень статей 141, 416 ЦПК України касаційний суд стягує з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 704 гривні.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Заочне рішення Борівського районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

ОСОБА_4 у задоволенні позову до ОСОБА_5 про визнання договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 704 гривні.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик