ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2018 року м. Чернівці

Справа №713/1552/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків та інфляційних витрат за час прострочення виконання грошового зобовязання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Пилип`юк І.В.),

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відсотків та інфляційних витрат за час прострочення виконання грошового зобовязання.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18 березня 2012 року позичив відповідачу ОСОБА_2 4600 грн з кінцевим терміном повернення 1 липня 2012 року, про що сторони склали розписку. У зазначений термін відповідач гроші не повернув.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму боргу по 2300 грн. з кожного. Однак рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року вся сума боргу 4600 грн була присуджена йому.

На підставі ст.ст. 625, 1048 ЦК України просив стягнути з відповідача на його користь борг з урахування індексу інфляції споживчих цін за 2012-2018 роки в сумі 14399 грн, з яких: 4600 грн заборгованість за розпискою; 6355 грн інфляційні втрати; 890 грн 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання; 4150 грн відсотки згідно облікової ставки НБУ.

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/246/18 Категорія 27

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2681 грн 11 коп., з яких: 3% річних від суми 2300 грн за договором позики від 18.03.2012 року, що станом на 23.08.2018 року становить 424 грн; 2257 грн 11 коп. інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного у гривнях з липня 2012 року по серпень 2018 року; 268 грн 11 коп. судового збору.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норми матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом необґрунтовано відмовлено у стягненні процентів згідно облікової ставки НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України, нараховані на суму боргу 2300 грн.

Апелянт просить скасувати заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позов про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за час прострочення виконання грошового зобовязання частково, суд першої інстанції виходив того, що розмір заборгованості за кредитним договором становить 2300 грн.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду першої інстанції.

Судом установлено, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 2300 грн та 2550 грн відповідно.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року рішення Вижницького районного суду в частині обсягу задоволених вимог до ОСОБА_3 змінено, стягнуто на користь ОСОБА_1 250 грн боргу.

Даним рішенням установлено, що заборгованість ОСОБА_2 становить 2300 грн.

Станом на 23.08.2018 року відповідач позику не повернув, рішення суду не виконав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є національна валюта - гривня.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом указаної статті нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання.

Встановивши, що ОСОБА_2 у визначений договором позики строк отримані у позику грошові кошти не повернув, рішення суду про стягнення з нього коштів не виконав, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 625 ЦК України й обґрунтовано стягнув із позичальника на користь позикодавця суму фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 424 грн та інфляційних витрат у сумі 2257 грн 11 коп. за весь час прострочення з 2 липня 2012 року по 23 серпня 2018 року, здійснивши власний їх розрахунок.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що рішенням апеляційного суду з ОСОБА_2 стягнуто 4600 грн заборгованості за договором позики.

Так, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2015 року залишено без змін рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 2300 грн заборгованості за договором позики. Дані рішення набрали законної сили 26 серпня 2015 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апелянта зводяться до неправильного тлумачення рішення апеляційного суду.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України (на підставі статті 1048 ЦК України), суд першої інстанції виходив з того, що договором не передбачено сплату процентів за користування коштами.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частиною 2 статті 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Аналіз зазначених вимог Закону дає підстави для висновку, що договір позики є процентним, оскільки умовами договору не встановлено безпроцентну позику.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 30 травня 2012 року справа № 6-48цс12, у разі якщо спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною особою, ні субєктом підприємницької діяльності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється ст. ст. 10461048 ЦК України, а не вказаним вище Законом.

Отже, відносини, які виникли між фізичними особами на підставі договору позики, регулюються статтями 1046 1053 ЦК України.

Відповідно до положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з умовами договору позика підлягала поверненню до 1 липня 2012 року. Між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Отже, наявні підстави для стягнення з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 18 березня 2012 року по 1 липня 2012 року, що за розрахунком суду складає 44 грн 44 коп. (з 18.03.2012 року по 09.06.2012 року = 39 грн 61 коп. (2300 х 7,5% х 84 дні) + з 10.06.2012 року по 30.06.2012 року = 4 грн 83 коп. (2300 х 7,0% х 11 днів), а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та позов про стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 300 грн 25 коп. витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти від суми позики (основного боргу) на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 18 березня 2012 року по 1 липня 2012 року у розмірі 44 гривні 44 копійки.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 300 гривень 25 копійок витрат зі сплати судового збору.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: