Єдиний унікальний номер 236/2448/18 Номер провадження 22-ц/804/844/18
Головуючий у 1 інстанції Бєлоусов А.Є.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 236/2448/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року (суддя Бєлоусов А.Є.), ухваленого в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що він з 1998 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом про припинення трудового договору № 1160-ОС від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з 17 липня 2017 року з посади майстра з експлуатації та ремонту машин і механізмів транспортної дільниці виробничого підрозділу «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. При звільненні відповідач не здійснив належних виплат позивачу, а саме: заборгованості по заробітній платі за березень-липень 2017 року в розмірі 34139,94 грн (в т. ч. - компенсації за 23 дні відпустки), одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку - 6711,80 грн. Посилаючись на те, що відповідач не виплатив йому в день звільнення належних сум у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України, вважав, що відповідач відповідно до ст. 117 КЗпП України повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року по 31 серпня 2018 року у розмірі 94971,97 грн. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 34139,94 грн, одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку у розмірі 6711,80 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року по день ухвалення судом першої інстанції рішення (а.с. 2-11,54).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень-липень 2017 року в сумі 30636,62 грн (у т.ч. заборгованість по виплаті компенсації за 23 дні відпустки в розмірі 4589,88 грн), одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку - 5271,72 грн, а всього 35908,34 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судові витрати у розмірі 619,51 грн.

21 листопада 2018 року відповідач ПАТ «Українська залізниця» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з 20 березня 2017 року у відповідача відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої) за місцем роботи позивача (м. Луганськ), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. У зв`язку з втратою доступу до первинної документації підприємства (наказів, табелів обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей тощо), відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Сам по собі факт звільнення позивача 17 липня 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати за період часу з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, оскільки відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату труда» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 30636,62 грн (у т.ч. заборгованості по виплаті компенсації за 55 днів відпустки в розмірі 4589,88 грн) та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку у розмірі 5271,72 грн, включив у суму 30636,62 грн вихідну допомогу у розмірі 7960,13 та вдруге стягнув одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного окладу у розмірі 5271,72 грн.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 06 грудня 2018 року отримана відповідачем 12 грудня 2018 року (а.с. 118).

Позивач про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження від 06 грудня 2018 року повідомлений 10 грудня 2018 року шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 115).

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду позивачем не подано.

Частиною 3 ст. 360 ЦПК України передбачено, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є громадянином України, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, внесений до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (а.с. 38-41).

Зі змісту записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2, заповненої 18 травня 1998 року на ім'я ОСОБА_1, вбачається, що позивач з 18 травня 1998 року до 17 липня 2017 року був працівником Луганської дистанції цивільних споруд Донецької залізниці, Луганської дистанції цивільних споруд і водопостачання Донецької залізниці, Луганського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Донецької залізниці, Луганського будівельно-монтажного експлуатаційного управління Державного підприємства «Донецька залізниця», Виробничого підрозділу «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Луганської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.12-14).

Наказом в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» Носулько О.О. від 15 березня 2017 року № 384-Н для всіх працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, з 16 березня 2017 року; оплата за час простою не з вини працівників має проводитись з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи (а.с.18).

ОСОБА_1 виходив на роботу в період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, що підтверджено наданими позивачем табелями обліку використання робочого часу (а.с. 21-22,24-25,27-28, 30-31,33-34).

Наказом першого заступника начальника Луганської дирекції залізничних перевезень Пономарьова Д.В. від 17 липня 2017 року № 1160-ОС майстра з експлуатації та ремонту машин і механізмів ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням штату працівників), зі сплатою компенсації за 23 дні відпустки, з виплатою одноразової допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку (а.с.19).

Згідно із наданими представником відповідача копіями відомості на виплату грошей за березень 2017 року, ОСОБА_1 виплачена 11 липня 2017 року заборгованість по заробітній платі - 2063,24 грн; згідно з довідками відповідача від 01 жовтня 2018 року № 303/1 та № 303/2 компенсація за невикористану позивачем відпустку становить 4589,88 грн, розмір вихідної допомоги, нарахованої позивачу у зв'язку з його звільненням, становить 5271,72 грн. (а.с. 62-66).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Закону України «Про оплату праці», позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, в день звільнення не отримав всіх належних йому виплат, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на території, підконтрольній державній владі України, з квітня 2016 року, а звільнення позивача з роботи відбулось 17 липня 2017 року, а також відповідачем визнана наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем шляхом часткової виплати заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Українська залізниця», є належним та допустимим доказом, який підтверджує відсутність вини відповідача у нездійсненні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та одноразової грошової допомоги, суд обґрунтовано виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачем в день звільненні, остання виплата заробітної плати за березень 2017 року проведена 11 липня 2017 року (а.с. 63), тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню заборгованість по заробітній платі (яка складається із суми заробітної плати за березень-липень 2017 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 23 дня) а також одноразова грошова допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку.

При цьому суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на роботодавця, а не на працівника.

Аргументи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Суд також правильно зазначив, що відповідачем визнано наявність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1, оскільки ним (відповідачем) виплачена заробітна плата позивачу за березень 2017 року, що підтверджено відомістю на виплату грошей № 545 (а.с. 62-64).

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про встановлення на підставі розрахунків заборгованості заробітної плати, табелів обліку використання робочого часу, наявності заборгованості з виплати заробітної плати на користь позивача за період з березня по липень 2017 року та одноразової грошової допомоги.

Апеляційний суд погоджується, що надані позивачем докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження обставин справи.

Проте, визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі та одноразової грошової допомоги, яку відповідачу належить виплатити позивачу, суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до розрахунків заробітної плати за період з березня по липень 2017 року, ОСОБА_1 нарахована заробітна плата (а.с. 20,23,26,29,32):

- за березень 2017 року 6339,01 грн (з яких сума авансу у розмірі 2063,24 грн виплачена позивачу (а.с. 63));

- за квітень 2017 року 3762,19 грн;

- за травень 2017 року 4544,23 грн;

- за червень 3762,19 грн;

- за липень 15732,32 грн.

В наказі (розпорядження) № 1160-ОС від 17 липня 2017 року міститься інформація про те, що позивач має право на компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 19).

З розрахунку заробітної плати за липень 2017 року вбачається, що позивачу нарахована, зокрема компенсація за невикористану відпустку за 23 дні у розмірі 5801,52 грн, а також вихідна допомога при звільненні у розмірі 7960,13 грн (а.с. 32).

Довідки розрахунку оплати відпустки та розрахунку оплати середньомісячної зарплати від 01 жовтня 2018 року № 303/1 та № 303/2, надані відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, містять інформацію про суму компенсації за невикористану позивачем відпустку за 23 дні у розмірі 4589,88 грн, а також суму вихідної допомоги, нарахованої позивачу у зв'язку з звільненням позивача у розмірі 5271,72 грн (а.с. 65, 66).

Вказані суми прийняті судом першої інстанції та враховані при ухвалені оскаржуваного рішення.

Проте, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та одноразової грошової допомоги, суд не врахував, що позивач, наводячи в позовній заяві розрахунок заборгованості по заробітній платі, включив до нього, в т.ч. одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку.

Аргументи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Такими чином, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, підлягає зміні зі стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за березень-липень 2017 року в сумі 22904,93 грн (в т. ч. заборгованості по виплаті компенсації за 23 дні відпустки в розмірі 4589,88 грн) та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку - 5271,72 грн, а всього 28176,65 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, одноразової грошової допомоги у розмірі 12675 гривень 09 копійок (34139,94+6711,8-28176,65) не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Аргументи апеляційної скарги проте, що сам по собі факт звільнення позивача 17 липня 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати за період часу з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, оскільки відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату труда» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах, є необґрунтованими, оскільки позивачем надано достатні докази на спростування цих аргументів (трудову книжку із зазначенням структурного підрозділу відповідача та займаних посад, в якому він працював до моменту звільнення, табелі обліку використання робочого часу, які велись на виконання наказу регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 15 березня 2017 року «Про встановлення простою» (а.с. 18)).

Відповідно до пунктів 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, суд задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості поз заробітній платі та одноразової грошової допомоги, неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, рішення постановлено з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та неправильним застосування норм матеріального права, тому судове рішення в цій частині підлягає зміні, а апеляційна скарга задоволенню частково.

Відповідно до частини 13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частиною 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги Закону щодо покладення на сторони судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 281,77 грн (28176,65х1%) (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), а рішення суду в частині судового збору змінити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, одноразової грошової допомоги змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі за березень-липень 2017 року у сумі 22904 гривень 93 копійки (в тому числі заборгованість по виплаті компенсації за 23 дні відпустки в розмірі 4589гривень 88 копійок), одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку - 5271 гривень 72 копійки, а всього 28176 (двадцять вісім тисяч сто сімдесят шість) гривень 65 копійок. Зобов'язати Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, одноразової грошової допомоги у розмірі 12675 гривень 09 копійок відмовити

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року в частині судового збору змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь держави судовий збір у розмірі 281 (двісті вісімдесят одну) гривню 77 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2018року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: М.С. Будулуца

О.С. Санікова