ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6355/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Цимбал І.К.

при секретарі - Шамрай І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.02.2011 р. між сторонами було укладено кредитний договір № б/н (далі - договір), відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивачем взяті на себе зобов'язання були виконані у повному обсязі, однак відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконує, кошти не повернув, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 105696,57 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1883,55 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 93448,57 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4855,09 грн.; а також штрафів, відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 5009,36 грн. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення боргу в примусовому порядку.

В судове засідання представник позивача не з'явився, до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та просили суд застосувати строк позовної давності, як до основного зобов'язання так і до штрафу та пені. При цьому вказали, що відповідно умов і правил надання банківських послуг відповідачу було видано кредитну картку строком дії до 30.06.2015 року, однак не дивлячись на встановлений строк дії платіжної картки позивач продовжив нараховувати відповідачу пеню та відсотки за користування кредитними коштами, відповідні доводи відображені у відзиві на позов.

Вислухавши пояснення відповідача, представника останнього, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

14.02.2011 сторони уклали договір № б/н, відповідно до якого, відповідач отримав кредит від позивача у розмірі 2500 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 30.06.2015 /а.с. 6-7/.

Позивач зазначає, що внаслідок невиконання умов договору, станом на 30.04.2018 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 105696,57 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1883,55 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 93448,57 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4855,09 грн.; а також штрафів, відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 5009,36 грн./а.с. 4-5а/.

За правилами ст.ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони обумовили строк дії договору - до моменту виконання взятих на себе зобов'язань так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням заборгованості у вигляді щомісячного обов'язкового мінімального платежу.

Отже поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

В обгрунтування своїх вимоги позивач зазначає, що відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк /а.с. 19/. Проте, відповідно до п. 2.1.1.5.1 умов та правил, клієнт зобов'язаний протягом 10 днів після закінчення строку дії картки повернути її для ліквідації /а.с.26 звор./.

Відповідно до п. 1.1.3.2.3 умов та правил, банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни наданого кредиту, зобов'язаний не менше чим за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, в тому числі щодо виписки по картковому рахунку відповідно до п. 1.1.3.1.9 даного договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримає від клієнта повідомлення про не згоду зі змінами розміру наданого на платіжну картку коштів банк залишає за собою таке право в односторонньому порядку /а.с. 13 звор./. Зазначене положення договору не узгоджується зі ст. 1056 ЦК України, яка визначає, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Таким чином нарахування за зміненими ставками є незаконними, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що позивач повідомив відповідача про зміну розміру процентної ставки по договору.

Крім того, суд критично ставиться до наданого розрахунку позивача наданого у відповіді на відзив за двома кредитними рахунками, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач отримав у позивача кредитну картку лише в 2011 році, після закінчення строку дії якої будь-які операції з нею здійснювати неможливо, а в разі згоди позичальника отримати нову картку, останньому необхідно з'явитися для отримання нової, проте відповідачем такі дії вчинені не були, а тому посилання позивача на те, що договір може лонгуватися є безпідставними.

Відповідно до п. 2.1.1.12.4 умов та правил, відповідно до ст. 212 ЦК України, у випадку наявності прострочення кредиту - строком повернення кредиту у повному обсязі є 211 день з моменту виникнення такої заборгованості /а.с. 29/.

Відповідно до п. 1.1.7.31 умов та правил, встановлений строк позовної давності у 50 років /а.с. 21/, однак з такими доводами, суд не може погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Порядок застосування вказаних правових норм викладено в постанові Верховного суду України у справі №347/1910/15-ц від 11.10.2017 відповідно до якої: «Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідно письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності».

Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Не дивлячись на те, що строк кредитування сплинув 08.08.2013 р., право позивача нараховувати проценти за кредитним договором припинилося з 09.08.2013 р., але не в будь-якому разі не пізніше строку дії кредитної картки строк якої закінчився 30.06.2015 року.

В постанові Великої Палати Верховного суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року, зазначено: «Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання».

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Однак, оскільки позивач пропустив строк позовної давності до основного зобов'язання, позовна давність сплинула і до вимоги про стягнення неустойки, що встановлено ст. 266 ЦК України.

Дане положення узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року, в якій зазначено: «Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і дол. вимоги про стягнення процентів за кредитом. Оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак не можу бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена».

Відповідно до п. 1.1.5.20, 2.1.12.7.4 та п. 2.1.1.12.8.1 умов та правил, передбачена сплата штрафів, як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії та обслуговування /а.с. 17 звор., 30/.

Однак, суд не може погодитись з вказаними обставинами, оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф та пеня є одним видом цивільно - правової відповідальності, що узгоджується з Постановою Верховного Суду України у справі №347/1910/15-ц від 11.10.2017 року, в якій зазначено, що: «Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні цього певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема у випадку стягнення неустойки. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення є порушенням ст. 61 Конституції України, в якій зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення».

Враховуючи те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення за захистом свого порушеного права, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ч. 2 п. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Оскільки відповідачем надано квитанцію на суму фактично понесених витрат за надання правової допомоги в розмірі 5200 грн., суд вважає, що останні підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, оскільки в розумінні ст. 137 ЦПК України, останні підтверджені квитанцією від 29.08.2018 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 203, 215, 257, 267, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, постановою Великої Палати Верховного суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року, постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року, постановою Верховного Суду України у справі №347/1910/15-ц від 11.10.2017, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВТБАНК» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВТБАНК» на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5200 /п'ять тисяч двісті/ грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий: