Справа № 522/2202/15-ц
Провадження № 14-132 цс 18
судді Великої Палати Верховного Суду Бакуліної С. В. щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, ухваленої за наслідком перегляду цивільної справи № 522/2202/15-ц за позовом позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Івент Менеджмент Груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, Державне земельне агентство в м. Одесі (далі разом - треті особи), про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним акта прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна із чужого незаконного володіння та встановлення порядку виконання рішення суду за заявою заступника Генерального прокурора України (далі - заявник) про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2015 року (далі - заява про перегляд судових рішень)
Позов обґрунтованотим, що ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2007 року у справі № 2-1491-1/07 (далі - судове рішення у справі № 2-1491-1/07), яке скасоване ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 3 квітня 2008 року. Оскільки право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 набула неправомірно, то немає й підстав для видання відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку. А тому заступник прокурора Приморського району м. Одеси вважав, що подальше відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_4 і внесення земельної ділянки у статутний капітал ТзОВ «Івент Менеджмент Груп» також є неправомірним та зазначив про необхідність її витребування на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
7 липня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову, яке мотивував так:
- про судове рішення у справі № 2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась принаймні 3 квітня 2008 року (дата скасування зазначеного судового рішення в апеляційному порядку);
- ані прокурор, ані Одеська міська рада не спростували той факт, що про порушене право власності останньої на земельну ділянку прокурор дізнався не пізніше 9 грудня 2010 року, що підтверджує лист за вих. № 77 від 9 грудня 2010 року, адресований Приморським районним судом м. Одеси першому заступнику прокурора м. Одеси з ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 3 квітня 2008 року у справі № 2-1491-1/07;
- позовна давність спливла щодо вимог про визнання незаконним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та про визнання недійсним договору дарування, оскільки перебіг позовної давності щодо цих вимог почався не пізніше ніж 9 грудня 2010 року;
- оскільки позовні вимоги про визнання недійсним акта прийому-передачі, витребування майна та встановлення порядку виконання судового рішення є похідними від вимог про визнання незаконним і скасування державного акта та про визнання недійсним договору дарування, то є підстава для відмови в задоволенні позову в повному обсязі;
- наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Управління земельних ресурсів м. Одеси, яке є спеціально створеним виконавчим органом Одеської міської ради у галузі земельних відносин, оформило та видало державний акт до оскарження судового рішення у справі № 2-1491-1/07. А тому Одеська міська рада не тільки знала, але й не заперечувала, щоб земельна ділянка вибула з її власності та була передана у власність ОСОБА_3;
- до спірних правовідносин не можна застосувати приписи статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для віндикаційного позову до ТзОВ «Івент МенеджментГруп» як останнього набувача земельної ділянки;
- ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мали право відчужувати земельну ділянку, оскільки єдиним належним документом на підтвердження права власності є саме державний акт, а не судове рішення у справі № 2-1491-1/07. Державний акт був виготовлений відповідно до закону та посвідчував право власності на земельну ділянку попередніх власників. А тому ТзОВ «Івент Менеджмент Груп» не знало та не могло знати про те, що набуло майно в особи, яка не мала права його відчужувати.
17 вересня 2015 року Апеляційний суд Одеської області ухвалою залишив без змін рішення суду першої інстанції, мотивувавши це так:
- 4 грудня 2007 року Печерський районний суд м. Києва ухвалив судове рішення у справі № 2-1491-1/07, яким визнав за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована у АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; зобов'язав Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах видати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі;
- судове рішення у справі № 2-1491-1/07 було виконане шляхом видання ОСОБА_3 державного акта;
- 3 квітня 2008 року Апеляційний суд міста Києва ухвалою скасував судове рішення у справі № 2-1491-1/07, яку направив на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси;
- 8 червня 2010 року за результатами нового розгляду справи № 2-1491-1/07 Приморський районний суд м. Одеси ухвалою у справі № 2-1696/2010 залишив позов без розгляду. Одеська міська рада як сторона справи знала про ухвалені судові рішення;
- про судове рішення у справі № 2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналась принаймні 3 квітня 2008 року (дата скасування судового рішення в апеляційному порядку). Ані прокурор, ані Одеська міська рада не спростували тієї обставини, що про порушене право власності на земельну ділянку прокурору стало відомо не пізніше 9 грудня 2010 року;
- позовні вимоги про визнання недійсним акта прийому-передачі нерухомого майна, витребування майна із чужого незаконного володіння та встановлення порядку виконання рішення суду є похідними від вимог про визнання незаконним і скасування державного акта та визнання недійсним договору дарування. А тому є правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цілому.
20 вересня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою залишив без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 7 липня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року.
Суд касаційної інстанції мотивував рішення так:
- про скасування судового рішення у справі № 2-1491-1/07 Одеська міська рада дізналася 3 квітня 2008 року (у день скасування Апеляційним судом міста Києва зазначеного судового рішення);
- про факт вибуття земельної ділянки з володіння територіальної громади Одеська міська рада знала ще у 2007 році;
- знаючи про порушення прав територіальної громади, Одеська міська рада не тільки мала право, але й була зобов'язана своєчасно звернутися до суду за судовим захистом. Однак такий обов'язок не виконала;
- не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи прокурора про те, що прокуратура дізналась про реєстрацію права власності за ТзОВ «Інвент Менеджмент Груп» у 2014 році, оскільки про порушене право Одеської міської ради, від імені якої пред'явлений позов, прокуратурі стало відомо у 2010 році.
ВеликаПалата Верховного Суду постановою від 05 грудня 2018 року скасувала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 вересня 2015 року та рішення Приморського районного суду міста Одеси від 7 липня 2015 року; справу направила на новий розгляду до суду першої інстанції.
Вважаю за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
Належним відповідачем у спорі про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України є титульний власник спірного майна, що володіє ним на момент звернення позивача до суду з таким позовом, тоді як особи, які набували та втрачали відповідне право у ланцюгу перепродажів, не є відповідачами у такому спорі, позаяк на час пред'явлення вимоги про витребування майна з володіння не є ані власниками, ані володільцями, ані користувачами спірного майна.
З огляду на викладене вище та суб'єктний склад учасників спору в частині вимог про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради від особи, яка є добросовісним набувачем земельної ділянки, користується та володіє нею (ТзОВ «Інвент Менеджмент Груп»), вважаю, що такі вимоги підлягали розгляду за правилами господарського судочинства.
Згідно із частиною другою статті 118 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.
Відповідно до статті 16 ЦПК України (у згаданій редакції) не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Право на витребування майна із чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежується добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.
Вважаю, що обставини, які входять до предмета доказування у спорі про витребування майна на користь територіальної громади в особі міської ради від юридичної особи, можуть бути встановлені господарським судом самостійно. Такі вимоги не є однорідними та нерозривно пов'язаними з вимогами про визнання незаконним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та з вимогами про визнання недійсним договору дарування.
Отже, у цій справі суд цивільної юрисдикції мав відмовити у відкритті провадження у справі в частині вимог про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради від ТзОВ «Івент Менеджмент Груп», оскільки їх розгляд має проводитися за правилами господарського судочинства.
Пред'явлення віндикаційного позову у спорі про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади від юридичної особи в цивільній юрисдикції способом об'єднання цих вимог з вимогами про визнання незаконним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого особі, яка в подальшому втратила відповідне право шляхом його відчуження та не мала жодного титулу щодо спірного майна на момент подання позову в порядку статті 388 ЦК України, та з вимогами про визнання недійсним проміжного правочину з відчуження майна - не відповідає положенням процесуального законодавства, адже допускає можливість альтернативної юрисдикції згаданої категорії спорів залежно від пред'явлення позивачем віндикаційного позову окремо в суді господарської юрисдикції або способом вищенаведеного об'єднання вимог у суді цивільної юрисдикції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду та розгляду справи в судах попередніх інстанцій) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
На час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (чинної редакції) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладені вище висновки та норми процесуального законодавства ВеликаПалата Верховного Суду, на мою думку, мала закрити провадження у справі в частині вимог про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської від юридичної особи, а не направляти в цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суддя Великої Палати Верховного Суду С. В. Бакуліна