Справа № 640/6858/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Кострової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся у суд з позовом до відповідача, ОСОБА_2, 3-я особа ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого ППХМНО Карташовою С.І.- недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що під час укладання договору дарування не в повній мірі усвідомлювала наслідки укладеного договору, оскільки на той час їй було лише 16 років, їй не в достатній мірі роз'яснили наслідки укладання такого договору. Вона після укладання договору продовжувала проживати разом із батьками в подарованій квартирі, сплачувати комунальні послуги, відповідач ніколи в подарованій квартирі не проживав. Враховуючи її помилку, щодо обставин, які мають істотне значення, відсутність її волевиявлення на дарування квартири, договір підлягає визнанню не дійсним на підставі ч.3 ст. 203 ЦК України, а також є фіктивним.

Відповідач - ОСОБА_2, з'явився лише у одне судове засідання, де позов визнав.

Третя особа - ОСОБА_3, у судовому засіданні , через уповноваженого представника та у поданих поясненнях проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що позивачем не доведені позовні вимоги. Крім того, подала заяву про застосування строку позовної давності.

Ухвалами суду було відкрито провадження у справі, витребувані у нотаріуса докази, залучена третя особа.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне в задоволені позову відмовити, з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що 26.06.2009р. між позивачем, як дарувальником та відповідачем, як обдарованим, був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК).

З роз'яснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту стст.203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (правові позиції ВСУ викладені у справах №6-69цс14 18.06.2014 року м.Київ , №6-372цс16 від 27.04.2016 р.)

Згідно наданих приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. документів та копії паспорту позивача вбачається, що на час укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 виповнилося 16 років, вона з 25.06.2009р. була оформлена у якості фізичної особи-підприємця.

За ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частино 3 ст. 35 ЦК України передбачено, що повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і яка бажає займатися підприємницькою діяльністю.

За наявності письмової згоди на це батьків (усиновлювачів), піклувальника або органу опіки та піклування така особа може бути зареєстрована як підприємець. У цьому разі фізична особа набуває повної цивільної дієздатності з моменту державної реєстрації її як підприємця.

Таким чином, на час укладання оспорюваного договору позивач мала повний обсяг цивільної дієздатності, була здатна своїми діями набувати права, створювати обов'язки, тобто була здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.

З оспорюваного договору вбачається, що дарування здійснюється за доброю волею, що сторони договору стверджують, що договір дарування не приховує іншу і відповідає дійсним намірам сторін .

З довідки дільниці №64 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що на час укладання договору зареєстрованих осіб у квартирі не має. За даними паспорт вбачається, що позивач має інше житло де і зареєстрована з 2005 року - АДРЕСА_3. ЇЇ посилання на те, що вона проживала у спірні квартирі до укладання договору дарування та після, допустимими доказами не підтверджено, більш того спростовується відбитком штампу про реєстрацію позивача в іншому місці.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України , а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів (на час укладання договору) , тридцяти днів (на теперішній час ) після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Доказів реєстрації позивача та її батьків у спірній квартирі, після укладання оспорюваного договору, яке у відповідності до Закону підтверджує місце проживання, суду не надано.

Також суду не надано (при цьому суд з'ясовував ці обставини), що у позивача після укладання оспорюваного договору залишився технічний паспорт на квартиру, ключі від квартири та що вона сплачувала за квартиру комунальні послуги.

Більш того, з наданих суду документів вбачається, що відповідачем - ОСОБА_2 квартира відчужена на підставі договору іпотеки від 13.05.2010р. ОСОБА_6

ОСОБА_6 в подальшому продав квартиру третій особі - ОСОБА_3 на підставі договору від 13.04.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Золотоус-Житковою О.О., який зареєстрований в реєстрі. На теперішній час ОСОБА_3 є власником спірної квартири у неї є технічний паспорт на квартиру.

Вказані обставини свідчать про те, що сторони оспорюваного договору мали повне уявлення про предмет договору, його наслідки та досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно з ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Доказів наявності у сторін оспорюваного договору умислу на укладання фіктивного правочину, лише для виду, не надано. При цьому послідуючі дії щодо відчуження квартири свідчать про реальність договору.

За відсутності доведеності своїх вимог підстави для задоволення позову відсутні.

В даному випадку суд не застосовує строк позовної давності, оскільки про його застосування заявила третя особа, тоді як за ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, третя особа не є стороною у спорі - ст. 48 ЦПК України.

Також, суд не приймає визнання відповідачем позову як підставу для задоволення позовних вимог, оскільки це суперечить закону та порушує права третьої особи, яка на теперішній час є власником спірної квартири.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 43, 81, 82, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 (АДРЕСА_3) до ОСОБА_2(61183, АДРЕСА_5), 3-я особа ОСОБА_3 (61000 АДРЕСА_6)про визнання правочину недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду, через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 26.12.2018р.

Суддя Н.М. Бородіна