КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 22-1830 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Дубас Т.В.

Унікальний №369/8819/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватне підприємство «Житлосервіс «Софіївка» про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання об'єкта нерухомого майна спільним сумісним майном,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ПП Житлосервіс «Софіївка» про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання об'єкта нерухомого майна спільним сумісним майном.

Просив встановити факт проживання однією сім?єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з травня 2009 року по теперішній час; визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В обґрунтування позову посилався на те, що у період з 09 лютого 2002 року по 21 травня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу в них народилась спільна донька - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси шлюб між ними було розірвано.

На момент укладення шлюбу відповідач мала у приватній власності квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2, яка у зв?язку з переїздом на постійне місце проживання до міста Одеси була продана.

На отримані від продажу кошти 07 серпня 2002 року сторонами було придбано квартиру розташована за адресою: АДРЕСА_4.

В подальшому дана квартира також була продана та на отримані від її реалізації кошти сторони придбали квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_5.

Після смерті батьків позивач отримав у спадщину квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3.

У зв?язку з виходом відповідача на роботу, після перебування у декретній відпустці, сторонами було прийнято рішення про придбання квартири в місті Києві, за кошти отримані після продажу житлової площі розташованої в місті Одеса.

06 листопада 2009 року позивач продав належну йому квартиру за 53 000 доларів США.

На кошти отримані від продажу квартири позивача відповідач проінвестувала будівництво квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Через існуючі у роботодавця відповідача вимоги щодо прийняття особи на роботу в разі забезпечення всіх членів його сім?ї житлом, кількість кімнат в придбаній квартирі та різну стать дітей, сторони прийняли рішення про розірвання шлюбу, за для документального задоволення вимог роботодавця.

Однак після рішення суду продовжили проживати разом. Спочатку у придбаній квартирі в місті Одесі, а після її продажу у батьків відповідача за адресою: Київська обл.., Ставищанський р-н, с. Розкішне.

Оскільки відповідач постійно працювала, саме позивач займався домашнім господарством та вихованням дітей.

Після закінчення будівельних робіт на першому поверсі спірної квартири позивач розпочав ремонтні роботи, по завершенню яких відповідач з донькою переїхали до нього.

Після здійснення останнього платежу по квартирі право власності на неї було оформлено на відповідача. Позивач в спірній квартирі не зареєстрований.

В липні 2017 року відповідач вирішила припинити спільне проживання з позивачем.

Враховуючи спільне проживання сторін без реєстрації шлюбу позивач вважав, що спірна квартира будучи набутою сумісними зусиллями цивільного подружжя є їх спільною сумісною власністю.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 22 травня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків обставинам справи, неповне з?ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки факту укладення попереднього договору купівлі продажу відповідачем у момент перебування в декретній відпустці та відсутності у неї самостійного доходу.

Не співставлено дати укладання договорів купівлі-продажу належної апелянту квартири та придбання спірної.

Судом було проігноровано факт продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_5, на підставі нотаріально посвідченої згоди апелянта від 08 квітня 2010 року щодо відповідності даної угоди інтересам сім?ї та спільному волевиявленню сторін.

Сторони разом з дітьми проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується відміткою в паспортах та інформацією розміщеною в договорі купівлі-продажу від 04 червня 2010 року.

Судом першої інстанції не були прийняті до уваги надані апелянтом докази на підтвердження факту придбання будівельних матеріалів для проведення ремонтних робіт в спірній квартирі, квитанції щодо оплати спожитого газу та довідки з місця навчання доньки, щодо здійснення саме позивачем її виховання у період з 2011 року по літо 2017 року.

Проігнорував суд і надані в судовому засіданні покази свідків, які підтвердили факт проживання сторін однією сім?єю, спільний відпочинок, бюджет та виховання доньки. Нотаріально засвідчені заяви частини свідків, які допомагали сторонам переїздити з міста Одеси до міста Києва, також не були прийняті до уваги.

В ході розгляду справи суд відмовив в залученні до матеріалів справи акту складеного депутатом Софієвсько-Борщагівської сільської ради НедашківськимВ.В. щодо спільного проживання сторін в спірній квартирі без реєстрації, відзиву апелянта на заперечення відповідача та копій фотографій спільного сімейного відпочинку.

З невідомих апелянту підстав неодноразово заявлене клопотання про витребування у відповідача оригіналу попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири було залишено судом першої інстанції без належної уваги.

В судовому засідання відповідач визнала факт придбання спірної квартири за рахунок коштів від реалізації квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_5 та існування залишку на ремонтні роботи в розмірі 10 000,00 грн.

Покази відповідача щодо отримання грошових коштів від ОСОБА_5 та укладення ним від її імені попереднього договору купівлі-продажу, були спростовані самим ОСОБА_5 в судовому засіданні під час допиту.

Всі ці обставини свідчать про достатність підстав для твердження, що спірна квартира була набута в результаті спільної праці та за спільні кошти сторін.

21 червня 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання апелянт підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник заперечували проти апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.02.2002 року між сторонами було укладено шлюб, актовий запис № 127.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2009 р. шлюб між сторонами було розірвано.

Майновий спір між сторонами після розірвання шлюбу не вирішувався.

Після розірвання шлюбу, 10 червня 2010 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач придбала квартиру АДРЕСА_1

Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В., реєстровий номер 3006.

Спору щодо розподілу даної квартирі між сторонами не виникало, в судовому порядку не розглядалось.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, спільне проживання, введення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільного відпочинку, а також доказів його участі у набутті спільного з відповідачем майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеної нормі процесуального права.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки факту укладення попереднього договору купівлі-продажу відповідачем у момент перебування в декретній відпустці та відсутності у неї самостійного доходу, на думку колегії не має суттєвого значення, оскільки сам позивач підтверджував та посилався на те, що кошти від проданого майна яке належало відповідачу використовувались подружжям, під час шлюбу, для придбання нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були враховані усі обставини по справі, та факт продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_5, на підставі нотаріально посвідченої згоди апелянта від 08 квітня 2010 року не впливає на правильність висновку суду першої інстанції, оскільки для встановлення даного факту важливішим критерієм та обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги надані апелянтом докази на підтвердження факту придбання будівельних матеріалів для проведення ремонтних робіт в спірній квартирі, квитанції щодо оплати спожитого газу та довідки з місця навчання доньки, щодо здійснення саме позивачем її виховання у період з 2011 року по літо 2017 року, колегія суддів не може прийняти як належний доказ оскільки з самих квитанцій не можливо встановити, хто придбавав матеріали, на який об'єкт, та чи були вони використані в інтересах сторін та з метою зазначеною апелянтом.

Колегія суддів враховує надані в судовому засіданні покази свідків, але факт проживання сторін однією сім?єю, витрата спільних коштів та наявність спільного бюджету повинні бути також доведені і іншими засобами доказування, оскільки свідки будь-якої сторони, з самого початку зацікавлені надавати свідчення в інтересах сторони яка заявила клопотання про їх допит та запросила для надання свідчень в суді.

Спільний відпочинок може бути доведений спільними витратами та відповідними документами, квитками на проїзд або проживання.

Надані апелянтом фотокартки на підтвердження спільного відпочинку, не можуть свідчити про наявність спільного проживання сторін ( т. 2 а.с. 17-31)

Бюджет виховання дітей це спільний обов'язок батьків тому він не може бути врахований як належний доказ на підтвердження факту проживання однією сім'єю.

Щодо відмови в залученні до матеріалів справи акту складеного депутатом Софієвсько-Борщагівської сільської ради Недашківським В.В. щодо спільного проживання сторін в спірній квартирі без реєстрації, відзиву апелянта на заперечення відповідача та копій фотографій спільного сімейного відпочинку, колегія суддів вважає, що суд діяв на власний розсуд при розгляді справи.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо залишення поза увагою суду першої інстанції клопотання про витребування у відповідача оригіналу попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири, оскільки зазначений документ зберігається у нотаріуса, до нотаріуса апелянт не звертався, підтверджень того що в нього виникли складнощі в утримання зазначеного договору суду не надав.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої, про те, що позивач для встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу між сторонами, мав надати суду належні та допустимі докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання у вказаний період майна в інтересах сім'ї за спільні кошти.

Зазначених доказів матеріали справи не містіть.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Ст. 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлений 22 грудня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль