ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа №127/17924/15-ц

провадження № 61-14008св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Управління Служби безпеки України у Вінницькій області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року, ухвалене у складі судді Саблук С. А., та рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів:Нікушина В. П., Денишенко Т. О., Зайцева А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Управління Служби безпеки України у Вінницькій області (далі - УСБУ у Вінницькій області) звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12 серпня 2003 року № 1277 «Про заселення 117 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та часткові зміни в рішенні виконкому міської ради від 14 січня 2003 № 21» на квартиру АДРЕСА_2 оформлено право державної власності за державою в особі Верховної Ради України, квартиру визнано службовою і передано УСБУ у Вінницькій області.

У серпні 2003 року спірна службова квартира надана у користування співробітнику УСБУ капітану ОСОБА_1

На підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15 вересня 2005 року № 2005 ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру та 6 березня 2008 року за договором купівлі-продажу відчужив квартиру ОСОБА_2 .

Рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15 вересня 2005 року № 2005 та свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_1 , скасовані у судовому порядку.

Посилаючись на вказані обставини, УСБУ у Вінницькій області просило визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та застосувати наслідки його недійсності.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 6 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір вчинено усупереч актам цивільного законодавства, а саме, вказана квартира не була виведена із категорії службових, що виключало можливість її відчуження шляхом продажу, тому відповідач ОСОБА_1 не мав права її відчужувати, а відтак позов у цій частині підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції зазначив, що чинним законодавством визначено виключний перелік підстав, за яких особа може бути виселена з житлового приміщення, і у даному випадку такі підстави відсутні.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року в частині позовних вимог про виселення скасовано.

Ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги УСБУ у Вінницькій області до ОСОБА_2 про виселення задоволені. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку, що після визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним будь-які права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру припинені і відновлено право власності держави на вказану квартиру, яка є службовою. Порядок користування, у тому числі і виселення із службових жилих приміщень, врегульований Главою 3 Житлового кодексу Української РСР

(далі - ЖК Української РСР), отже позов у цій частині є підставним.

У березні 2016 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на судові рішення, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить їх скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суди безпідставно не застосували позовну давність до вимог про виселення; неправомірно не застосували положення статті 109 ЖК Української РСР щодо відсутності підстав для його виселення, допустивши таким чином неправомірне та непропорційне втручання держави в його право власності.

У відзиві на касаційну скаргу УСБУ у Вінницькій області просить залишити судові рішення без змін, посилаючись на те, що вони є законними та обґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і зупинено виконання рішення апеляційного суду у частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; ухвалою цього ж суду від 16 травня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Встановлено, що відповідно до пунктів 7 та 10 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12 серпня 2003 року № 1277 «Про заселення

117-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та часткові зміни в рішенні виконкому міської ради від 14 січня 2003 року № 21» на квартиру № 37 оформлено право державної власності за державою в особі Верховної Ради України, дану квартиру визнано службовою і передано у користування УСБУ у Вінницькій області.

15 серпня 2003 року ОСОБА_1 надано ордер на зайняття службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_2 .

На підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради за № 2005 від 15 вересня 2005 року ОСОБА_1 приватизував її і за договором купівлі-продажу від 6 березня 2008 року відчужив ОСОБА_2 .

Квартира з числа службових виключена не була.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3 липня 2013 року свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру скасовано.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 19 березня 2015 року рішення виконкому Вінницької міської ради №2005 від 15 вересня 2005 року в частині передачі у власність ОСОБА_1 цієї квартири скасовано.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, які у встановленому порядку віднесені до службових.

З огляду на встановлені обставини справи суд, ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу, врахував відновлене право власності держави в особі Верховної Ради України на квартиру АДРЕСА_2 та право користування цією квартирою як службовою УСБУ у Вінницькій області і правомірно задовольнив позов у цій частині.

Щодо правомірності судових рішень в частині позовних вимог про виселення, касаційний суд враховує таке.

Статтею 47 Конституції Українита статтею 109 ЖК Української РСР передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення прав такої особи, гарантованих статтею 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неправомірного та непропорційного втручання у право власності ОСОБА_2 на квартиру та його право на житло.

Так, у даній справі виник спір щодо захисту майнового права на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_2 , яка є службовим житлом.

Право власності на спірну квартиру у держави в особі Верховної Ради України виникло на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 12 серпня 2003 року № 1277 «Про заселення 117 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та часткові зміни в рішенні виконкому міської ради від 14 січня 2003 року № 21», є правомірним та відповідає закону.

Право власності відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу від 6 березня 2008 року, укладеного між ним та ОСОБА_1 , який не мав передбачених законом підстав для отримання на неї права власності і це встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 3 липня 2013 року, яким свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру скасовано, так само скасовано рішення виконкому Вінницької міської ради №2005 від 15 вересня 2005 року в частині передачі у власність ОСОБА_1 цієї ж квартири.

Не може бути підставою для позбавлення майна особи, яка жодних порушень не вчинила, лише наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна.

Непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції має місце, коли особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» («Stretch v. the United Kingdom» від 24 червня 2003 року № 44277/98) наголошує на одному з обов`язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном - його пропорційності, справедливій рівновазі між суспільним та приватним інтересами. Складові цього критерію не є універсальними (абсолютними), оскільки немає чіткого, виключного переліку обставин, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення цієї справедливої рівноваги.

Ураховуючи, що у даному випадку існує втручання у право власності ОСОБА_2 з метою справедливої рівноваги між суспільним та приватним інтересом у вигляді захисту права користування службовим житловим приміщенням, яке за своїм особливим статусом не могло бути об`єктом купівлі-продажу, таке втручання може бути визнано пропорційним.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції у відповідній частині та апеляційний суд забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення суду першої інстанції у частині, залишеній без змін апеляційним судом, та рішення апеляційного суду відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у відповідній частині та рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Так як рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін, касаційний суд поновлює його виконання.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року в частині, залишеній без змін апеляційною інстанцією, та рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року у залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 .

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик