Справа № 161/7080/18 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/802/298/18 Категорія: 50 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Данилюк В.А., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря судового засідання Губарик К.А.,

представника позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_4, яка подана від його імені представником ОСОБА_2, позивачки ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позов обґрунтовано тим, що з вересня 1993 року по березень 2015 року вона без реєстрації шлюбу проживала однією сімєю з відповідачем ОСОБА_4 і за вказаний період у них народились діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачка вказувала, що з березня 2015 року вони з ОСОБА_4 припинили сімейні стосунки, почали проживати окремо і з того часу відповідач не приймає участі у вихованні спільних дітей. Відповідач відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, хоча має таку можливість, оскільки є власником 16 земельних ділянок в с. Охотин Луцького району Волинської області та приміщення колишнього магазину в м. Луцьку по вул. Стрілецькій, 41, а також є співзасновником і кінцевим бенефіціаром ряду юридичних фірм, окремі з яких він очолює як директор, а тому зобовязаний сплачувати на утримання дитини аліменти. Інших неповнолітніх дітей на утриманні не має.

Позивачка вказувала, що вона неодноразово намагалась вирішити питання щодо утримання дітей обома батьками та поділу майна, набутого під час спільного проживання, на що відповідач обіцяв переоформити право власності на свої частки у спільному нерухомому майні на дітей, але протягом 2015-2017 років обіцянки не виконав, а в 2017 році повідомив, що все нерухоме майно набуте ними за час спільного проживання вважає своєю власністю.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти за минулий період часу з липня 2015 року по квітень 2018 року на утримання неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 340 000 грн, а також стягувати на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі по 30 000 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки м. Луцьк, вул. Ветеранів, 9/13, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі по 10 000 грн щомісячно, починаючи з 08 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення про стягнення аліментів за один місяць звернено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід держави 704,80 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В поданій від імені відповідача ОСОБА_4 апеляційній скарзі її представник ОСОБА_2 просила оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру стягуваних аліментів змінити, зменшивши їх розмір до 2 000 грн щомісячно, з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що визначений судом щомісячний розмір стягуваних аліментів в 10 000 грн є завищеним та абсолютно необґрунтованим, оскільки сукупний дохід платника аліментів за основним та додатковим місцем роботи становить 7 100 грн. Будь-яких інших доходів на момент розгляду справи та ухвалення рішення в даній справі ОСОБА_4 не мав та не має на даний час. Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд не надав мотивовану оцінку наведених стороною відповідача підстав для визнання позову в частині стягнення аліментів в розмірі 2 000 грн, що на думку апелянта є достатньою сумою для забезпечення належного рівня життя ОСОБА_6, оскільки Сімейним кодексом України передбачено рівний обовязок батьків щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття.

ОСОБА_3 у поданій апеляційній скарзі вказувала, що не погоджується з рішенням суду в частині відмови у стягненні аліментів за минулий період часу з липня 2015 року по квітень 2018 року на утримання неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 340 000 грн, оскільки нею були надані докази про вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, яким вона була введена в оману шляхом підробки від її імені нотаріально посвідченої заяви від 28 липня 2015 року про відмову від будь-яких майнових претензій до нього. Вказувала, що по факту підробки нотаріально завіреної заяви відкрито кримінальне провадження.

Позивачка, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення суду в частині відмови у стягненні аліментів за минулий період скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити, в решті просила рішення місцевого суду залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4, яка подана його представником ОСОБА_2, позивачка ОСОБА_3 вказувала, що вважає наведені у ній доводи і заперечення необґрунтованими і такими, що не ґрунтуються ні на фактичних обставинах справи, ні на нормах матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо іншого джерела отримання доходу та відповідно розмір таких доходів, спростовується відповіддю ДФС України про те, що протягом 2015-2017 років ОСОБА_4 були отримані доходи в розмірі 1 276 215,44 грн. Просила апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4, яка подана його представником ОСОБА_2, залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Апеляційні скарги позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4, подану від його імені представником ОСОБА_2, слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини не надає, а тому з врахуванням тієї обставини, що він має декілька джерел доходів, є керівником та засновником кількох юридичних осіб, дійшов висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти позивачці на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 10 000 грн щомісячно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів за минулий період, суд свої висновки обґрунтовував тим, що позивачка не надала доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є батьком неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії 1-ЕГ № 133979 від 21 травня 2004 року (а.с.11).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 як батько вказаної неповнолітньої дитини, яка перебуває на утриманні матері ОСОБА_3, матеріальної допомоги на її утримання не надає.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 142 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами другою та третьою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в даній справі, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач ОСОБА_4 свій обовязок по утриманню неповнолітньої дитини, яка проживає з матірю та знаходиться на її утриманні, не виконує, а тому з огляду на отримані доходи та наявне майно, дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини слід стягувати аліменти в розмірі по 10 000 грн щомісяця.

Визначаючи такий розмір аліментів, суд виходив з того, що у відповідача наявні декілька джерел доходів, який є керівником і засновником чотирьох юридичних осіб (а.с.49-64), у квітні 2015 року, лютому 2016 року, квітні 2016 року отримав поворотну фінансову допомогу, що є його доходами, від ТзОВ «Кріогаз», в якому він є керівником і одним із співзасновників, в розмірі 405 000 грн, 325 000 грн, 206 465 грн відповідно (а.с.164-166).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду даної справи встановлено, що на імя неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідачем ОСОБА_4 була оформлена платіжна картка з денним лімітом для зняття готівки в 50 грн та на здійснення покупок в 300 грн (а.с.95), що в розрахунку на місяць становить 10 500 грн (350 грн х 30 днів). Крім того, згідно довідки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 19 січня 2018 року (а.с. 89), ОСОБА_4 у 2017 році на імя позивачки були перераховані грошові кошти на утримання неповнолітньої дочки (як він стверджує) на суму 42 965 грн, що в перерахунку на місяць становить 3 580 грн (42965 грн : 12 міс.).

Наведеними обставинами спростовуються доводи відповідача про неспроможність сплачувати визначені судом аліменти в розмірі 10 000 грн на місяць і надмірність (з точки зору необхідності і достатності цих коштів для забезпечення гармонійного розвитку дитини, частина друга статті 182 СК України) такого розміру матеріальної допомоги для неповнолітньої дитини, оскільки він сам ще до звернення позивачки в суд з розглядуваним позовом визначився із сумою коштів, які необхідні і достатні для гармонійного розвитку своєї дитини, надаючи добровільно у попередній період допомогу, яка в перерахунку на місяць перевищує 10 000 грн.

За таких обставин, суд обґрунтовано визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів за минулий період часу з липня 2015 року по квітень 2018 року на утримання неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 340 000 грн, оскільки позивачка не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Позивачка, на яку покладено тягар доказування, також не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того, що вона була введена в оману шляхом підробки відповідачем від її імені нотаріально посвідченої заяви від 28 липня 2015 року про відмову від будь-яких майнових претензій до нього. Наведене спростовує викладені в апеляційній скарзі доводи позивачки щодо вказаної обставини.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4, яка подана від його імені представником ОСОБА_2, про неспроможність платника аліментів сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини у визначеному судом розмірі, спростовуються наведеними висновками місцевого та апеляційного судів. Безпідставними є покликання апелянта на те, що визначений судом розмір аліментів вищий за мінімальний розмір аліментів на одну дитину, визначений статтею 182 СК України, оскільки вказаною нормою права визначений мінімальний розмір аліментів, який не може бути меншим за встановлений законом, проте такий розмір має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, і не містить обмежень щодо сплати аліментів платником аліментів у більшому розмірі за умови його фінансової спроможності, яку у розглядуваному випадку має відповідач.

Висновок суду першої інстанції про народження дочки сторін ОСОБА_5 під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу є зайвим, оскільки в розглядуваній справі не вирішувалось питання встановлення такого факту, але у звязку з тим, що в апеляційній скарзі не порушено питання щодо виключення цього висновку з оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції, виходячи із встановлених статтею 367 ЦПК України меж апеляційного розгляду, позбавлений виправити цю помилку з власної ініціативи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним субєктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4, подану від його імені представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді