МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
______________________________________________________________________________________________
Номер провадження № 2/521/625/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м.Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

судді Маркарової С.В.

за участю секретаря судового засідання Іськової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

13.12.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 12.12.2013 року позичив ОСОБА_3 за договором позики та додатковою угодою №1 до договору грошові кошти в загальному розмірі 89 307, 61 грн.

Строк повернення грошей обумовлений сторонами як 20.08.2016 року.

Зобовязання за договором в частині повернення грошей відповідач, однак, не виконав.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням процентів та індексу інфляції в загальному розмірі 143 247, 86 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечуючи проти обставин справи та обовязку відповідача повернути спірні кошти, однак, послався на матеріальні складнощі щодо повернення грошей в досудовому порядку.

За статтею 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення суд розяснив сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, надані сторонами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що між сторонами 12.12.2013 року укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 65 757 грн., а останній зобовязався повернути йому грошові кошти.

За додатковою угодою №1 до договору позики від 29.07.2014 року розмір позики збільшений до 89 307, 61 грн.

На виконання вказаного договору ОСОБА_2 фактично передав ОСОБА_3 спірні кошти, а останній зобовязався повернути їх, що підтверджуються розписками від 12.12.2013 року, 29.07.2014 року.

Як вбачається із тексту додаткової угоди №1 до договору позики від 29.07.2014 року строк повернення грошей сторонами обумовлений як 20.08.2016 року.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір укладений в простій письмовій формі, що не суперечить вимогам закону.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Обовязкове нотаріальне посвідчення договору законом не передбачено.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Договір позики та додаткова угода до нього сторонами не оспорюються.

За ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Факт неповернення в обумовлений сторонами строк спірних грошей визнаний відповідачем.

Так, суд погоджується із доводами позивача про фактичне порушення його прав.

За неможливість виконання грошового зобовязання, боржник від відповідальності не звільняється (ч.1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до п.5.3. договору позики від 12.12.2013 року у разі порушення строків повернення позики, передбачених п.4.1 договору, позичальник сплачує позикодавцю 30 відсотків річних від несплаченої в визначений строк суми грошових коштів за весь період прострочення.

За ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

На час звернення позивача до суду через неналежне виконання відповідачем умов договору позики існує заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 89 307, 61 грн., інфляційними витратами у розмірі 18 733, 24 грн., 30-ю відсотками річних у розмірі 35 207, 01 грн.

Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Розрахунок зроблений фахово, відповідачем не спростований.

При таких обставинах, розглядаючи спір в межах позовних вимог, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2обґрунтованими та доведеними ним в процесі розгляду справи.

Судовий збір, документально підтверджений позивачем підлягає присудженню на його користь в порядку ст.141 ЦПК України.

Керуючись Главою 9 Розділу 3 ЦПК України, ст.ст.352, 354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН) на користь ОСОБА_2 (ІПН) суму боргу в розмірі 143 247, 86 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН) на користь ОСОБА_2 (ІПН) судовий збір у розмірі 1 432, 48 грн.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст.352, 354 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м.Одеси.

Суддя: С.В. Маркарова

Повний текст рішення виготовлений 10.12.2018 року