Головуючий у І інстанції Гончарук В.П.
Провадження №22-ц/824/1004/2018 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Шуляку Д.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на свою користь заборгованість за договором позики, укладеним між ними 18 січня 2001 року у розмірі 10 000 доларів США, що на момент подачі позовної заяви становить 261 358 грн. 00 коп.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що 18 січня 2001 року надав в борг відповідачам 10 000 доларів США, що підтверджується написаною ними борговою розпискою.

07 грудня 2017 року позивачем на адресу відповідачів було надіслано вимогу про повернення боргу у сумі 10 000 доларів США в короткий строк, але не пізніше 30 січня 2018 року.

03 січня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 позивачу було надіслано лист, відповідно до якого вказано про необхідність надання копії договору чи боргової розписки.

Оскільки відповідачі ухиляються від виконання взятих на себе грошових зобов'язань по поверненню суми позики, позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення з них в примусовому порядку заборгованості у сумі 10 000 доларів США, що станом на дату подання позовної заяви до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентно 261 358,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 261 358 грн. та з кожного по 1 315,31 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_4, позивач просив апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_4 та його представник проти задоволення апеляційної скарги в апеляційному суді заперечили та просили рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 січня 2001 року позивач ОСОБА_4 надав відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 7 400 у.о. та 3 600 у.о. у борг, що підтверджується розпискою (а.с.6), за умовами якої відповідачі зобов'язалися з 01 лютого 30 числа кожного місяця виплачувати ОСОБА_4 600 у.о.

07 грудня 2017 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_2, ОСОБА_3 вимогу про сплату боргу у сумі 10 000 доларів США в найкоротший строк, але не пізніше 30 січня 2018 року (а.с.7).

03 січня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 було надіслано позивачу ОСОБА_4 лист, відповідно до якого вказано про необхідність надання копії договору та розписки, на яку останній посилається у своїй вимозі (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності належними та допустимими доказами факту існування між сторонами боргових відносин, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивачем на підтвердження наявності між ним та відповідачами боргових відносин надано копію боргової розписки позичальників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 18 січня 2001 року, яка посвідчує факт передання їм коштів позикодавцем ОСОБА_4 Даний письмовий доказ відповідає критеріям належності, допустимості, достовірності та є достатнім з огляду на надання апеляційному суду для огляду оригіналу боргової розписки.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем в судовому засіданні доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, правильним є висновок суду про наявність підстав для задоволення його вимог та стягнення з відповідачів на користь позивача суми боргу.

Разом з тим, суд першої інстанції при ухваленні рішення не звернув уваги на заяву відповідачів про застосування позовної давності (а.с.23-29) та не перевірив дану обставину.

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

На підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту розписки ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с.6) вбачається, що в ній не встановлено строку повернення позики, оскільки не зазначено з 01 лютого якого року повинні позичальники 30 числа кожного місяця сплачувати позикодавцю 600 у.о.

Згідно ж абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції сам позивач ОСОБА_4 зазначив, що у 2003 році в зв'язку із вступом сина до навчального закладу звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення частини боргу у розмірі 1000 дол. США, які останній йому повернув.

Враховуючи вищевикладене, на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України колегія суддів вважає, що позичальниками мала бути повернена сума позики позикодавцеві протягом тридцяти днів від дня пред'явлення ним вимоги про її повернення у 2003 році, факт чого був визнаний сторонами в суді.

Оскільки сума позики відповідачами після пред'явлення їм позивачем у 2003 році вимоги про її повернення протягом тридцяти днів повернута не була, перебіг позовної давності для позивача розпочався саме з цього моменту, коли він дізнався або мав дізнатись про порушення його права на отримання від відповідачів належних йому грошових коштів.

Разом з тим, з позовною заявою про стягнення з відповідачів суми боргу позивач звернувся до суду лише в червні 2018 року (а.с.2), тобто після спливу позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України, яка в даній справі спливла ще у 2006 році.

Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК України в чинній на час розгляду справи редакції, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, зазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з пропуском визначеної ст. 257 ЦК України позовної давності, про застосування наслідків чого в своїй заяві, зробленій до ухвалення судом рішення, просили відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити з підстав пропуску ним позовної давності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права в частині незастосування положень про позовну давність, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1972 грн. 99 коп. судових витрат кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: