ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 643/6337/18-ц

провадження № 22ц/818/1740/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) ОСОБА_1 «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року в складі судді Сугачової О.О.,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) ОСОБА_1 «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21 квітня 2006 рокуОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначив, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, однак відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 30 квітня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 15 318,39 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2242,03 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 11 870,72 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 705,64 грн. штраф (процентна складова).

Зазначив, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 квітня 2006 року у розмірі 15 318,39 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2242,03 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 11 870,72 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 705,64 грн. штраф (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року позов банку - задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 15 318, 39 грн. та судовий збір в розмірі 1762, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що судом помилково не застосовано строк позовної давності, який не збільшувався; що перевипущену картку вона так і не отримала, а підписання анкети-заяви у 2012 році не свідчить про укладення кредитного договору; що банк не мав права нараховувати відсотки після закінчення строку дії картки; що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності та не можуть бути застосовані за одне і те саме порушення.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апелційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду з позовом в межах строків позовної давності.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк», який складається з заяви-анкети позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

21 квітня 2006 року та 14 серпня 2012 року ОСОБА_2 підписала анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

На підставі договору від 21 квітня 2006 року ОСОБА_2 відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки № 123641, №714343 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня липня 2013 року.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Будь яких заперечень або зауважень від ОСОБА_2 заяви не містять.

Відповідно до пункту 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник взяв на себе зобов'язання погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову.

Відповідно до пункту 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» даним договором передбачений обов'язковий щомісячний платіж, а саме 7 % від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по сплаті кредиту здійснено 09 червня 2011 року у розмірі 50,00 грн.

В той же час пунктом 3.1.1. Правил користування платіжною карткою передбачено, що картка дійсна до останнього календарного дня місяця, зазначеного на лицевій стороні картки.

Матеріали справи свідчать про те, що останній календарний день місяця, зазначеного на лицевій стороні перевипущеної картки є останній день липня 2013 року. Кредитна картка більше не перевипускалася, тому строк позовної давності рахується з 01 серпня 2013 року.

Взяті на себе зобов`язання за договором № б/н від 21 квітня 2006 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_2 кредитні ресурси.

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_2 зобов`язання за договором № б/н від 21 квітня 2006 року належним чином не виконала.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 21 квітня 2006 року вбачається, що ОСОБА_2 станом на 30 квітня 2018 року має заборгованість перед банком у розмірі 15 318,39 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2242,03 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 11 870,72 грн., а також із штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 705,64 грн. штраф (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що підписання анкети-заяви не є укладенням кредитного договору є необгрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно з положеннями статтей 634, 638 ЦК України, відповідач, підписавши анкету-заяву, прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві.

Тобто, в даному випадку, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах і Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі.

Укладення кредитного договору таким шляхом чинному законодавству України не суперечить.

Під час підписання анкет-заяв від 21 квітня 2006 року та від 14 серпня 2012 року між сторонами здійснені всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов'язків, що за змістом частини 1 статті 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими позичальник ознайомлена, про що свідчить підпис в заяві.

Стягуючи заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що банк строк звернення до суду за захистом своїх прав, законних інтересів не пропустив.

Однак, такиий висновок суду є помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Матеріали справи містять примірник Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року, згідно пункту 1.1.7.31 яких строк позовної давності щодо вимог банку щодо повернення кредиту складає 50 років.

Проте, визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України.

Збільшення позовної давності до 50 років потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, підстав вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, немає.

Крім того, у заяві позичальника домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності відсутня.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-240цс14).

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовій позиції, яка сформульована ОСОБА_4 палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 03 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17).

Матеріали справи свідчать про те, що строк дії перевипущеної кредитної картки закінчився у липні 2013 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тому строк позовної давності необхідно рахувати з 01 серпня 2013 року, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів поштою 17 травня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Вимога про застосування строків позовної давності міститься у відзиві на позовну заяву, наданому ОСОБА_2 до суду першої інстанції у серпні 2018 року.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, у Постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики ОСОБА_4 Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Таким чином, в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків та неустойки, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування, який обмежений строком дії картки, слід зазначити, що банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування, що відповідає правовому висновку ОСОБА_4 Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що оскільки банком пропущено строк позовної давності, за наявності заяви про його застосування, поданої до суду першої інстанції, а також враховуючи неможливість нарахування відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, після спливу строку кредитування, банку в задоволенні позову необхідно відмовити.

Оскільки не досліджено і не надано належної оцінки поданим позивачем доказам, не з'ясовано належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, з позивача підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2643,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Публічному акціонерному товариству (Акціонерному товариству) ОСОБА_1 «ПриватБанк» - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства (Акціонерного товариства) ОСОБА_1 «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2643, 00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_5

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.