КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа№ 755/2381/17 Головуючий у суді першої інстанції: Чех H.A.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/591/2018 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар ТА.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стібіо», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Альфа Банк» про визнання недійсним договору, стягнення коштів, моральної шкоди, стягнення з відповідача на користь третьої особи коштів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Указом Президента України &qu=U;Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах&q?я ; від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано, зокрема: Апеляційний суд Київської області, Апеляційний суд міста Києва, та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди, що ліквідуються, припиняють здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03.10.2018 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стібіо», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Альфа Банк» про визнання недійсним договору, стягнення коштів, моральної шкоди, стягнення з відповідача на користь третьої особи коштів передано на розгляд колегії в складі : головуючого судді Волошиної В.М., суддів: Панченко М.М., Слюсар Т.А.

08 лютого 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Стібіо», третя особа Приватне Акціонерне товариство «Альфа- Банк» та просила визнати недійсним договір про надання послуг від 18.09.2016 БК 1509, укладений між нею та ТОВ «Стібіо» та стягнути на її користь грошові кошти, сплачені/перераховані за цим договором у розмірі 15623,00 грн. У змінених (збільшених) позовних вимогах від 24.10.2017 (а.с.119-120) позивач просила, окрім вищезазначених позовних вимог, стягнути з відповідача на її користь компенсацію суми подорожчання кредиту у розмірі 3116,98 грн. та компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 11700,00 грн. В уточнених позовних вимогах від 20.02.2018 (а.с.154) просила визнати недійсним з моменту укладення договір про надання послуг від 18.09.2016 БК 1509, укладений між нею та ТОВ «Стібіо». Стягнути з ТОВ «Стібіо» на її користь грошові кошти, сплачені за договором у розмірі 3000 грн. та компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 11700,00 грн.; стягнути з відповідача на її користь 12623,00 грн. та компенсацію суми подорожання кредиту за період з 19.09.2016 по 22.09.2017 у розмірі 3116,98 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що її по телефону запросили до медичного центру «Єврокостетикс» (ТОВ «Стібіо», м. Київ, вул. М. Раскової, 2-а) для проведення безкоштовної косметичної процедури з оздоровлення волосся, на що вона погодилась. В салоні з нею була проведена бесіда, в результаті чого вона дізналась про стан свого волосся та запропонували пройти курс лікування, що коштував 18 000 грн. та обіцяли зробити знижку, якщо вона відразу погодиться. На запропоновану пропозицію вона погодилась та 18.09.2016 уклала з відповідачем договір про надання послуг БК1509. Загальна вартість послуг склала 15 623,00 грн., з них 3 000,00 завдаток, а решта - 12 623,00 грн. кредитні кошти. 24.09.2016 вона відвідала ТОВ «Стібіо», та отримала першу процедуру лікувального курсу - кріотерапія. Після цього, близько місяця їй не телефонували та не запрошували на процедури. Тоді вона зрозуміла, що її ввели в оману. 11.10.2016 вона про дану ситуацію розповіла чоловіку, та разом з ним вивчили документи, та з'ясували, що умови в договорі є несправедливими, зокрема п.п. 2.2.2, 2.3.2, 2.2.5, 4.4.2, 4.5. 12.10.2016 вони звернулися до ПАТ «Альфа-Банк», де отримала виписку.

Згодом вона отримала лист, де вказано, що згідно умов кредитного договору № 401720796 від 18.09.2016 кошти в сумі 12 623,00 грн. були перераховані банком на рахунок ТОВ «Стібіо». 18.10.2016 проведена зустріч з відповідачем з приводу розірвання договору не дала позитивного результату, а у отриманій письмовій відповіді відповідач зазначав про відсутність правових підстав до розірвання договору в односторонньому порядку. Після чого вона звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стібіо», третя особа Приватне Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання недійсним договору, стягнення коштів, моральної шкоди, стягнення з відповідача на користь третьої особи коштів відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд при ухваленні рішення не з'ясував обставини укладення договору між сторонами, спосіб надання послуг, мотиви відмови відповідача від дострокового розірвання договору. Судом не взяті до уваги, як усні пояснення позивача, так і письмові докази. На думку позивача, відповідач укладаючи з нею договір використав нечесну підприємницьку практику, а також несправедливість умов договору. При цьому суд не застосував норми ст. ст. 10, 18, 19 Закону України « Про захист прав споживачів» та норми цивільного права щодо визнання недійним укладеного договору. Звернула увагу щодо підстав розірвання договору та порушення норм процесуального права, а також не застосування судом примусового приводу свідків та заходи процесуального примусу до представників відповідача.

У судові засідання 05.11.2018 та 03.12.2018 сторони у справі та третя особа не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та третьої особи в судові засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач направила суду заяву про розгляд справи без її участі за наявності матеріалів справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Вважаючи позовні вимоги недоведеними, суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

18.09.2016 між позивачем та відповідачем був укладений Договір про надання послуг № БК1509. Згідно умов даного договору відповідач зобов'язався надати замовнику комплекс послуг в обсязі та на умовах, визначених договором, а замовник зобов'язався оплатити такі послуги.

Пунктом 1.2 передбачено, що виконавець надає замовнику комплекс таких послуг: «кератинизирующий уход для восстановления и укрепления волосяного стержня - 3 процедуры; процедура уплотнения и наполнения волос филлером - 5 процедур; криотерапия - 10 процедур; лечебная процедура для волос - 6 процедур; мезотерапия волосистой части головы - 6 процедур; консультация специалиста - 2 консультации; ЛПЖ-массаж тела (вакуумно-роликовый) - 10 процедур». Вартість послуг складає 15 623,00 грн. Замовнику надана можливість оплатити вартість послуг одноразово, або через оформлення споживчого кредиту. При оплаті через кредит, замовник в день підписання договору вносить перший платіж в розмірі 3000,00 грн., залишок в розмірі 12 623,00 грн. сплачує банку протягом десяти місяців, згідно умов кредитного договору, укладеного між замовником та банком. Договір діє з моменту підписання та до повного його виконання. Розірвання договору в односторонньому порядку не допускається. Договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди. При достроковому розірванні замовник зобов'язаний оплатити виконавцю вартість фактично наданих послуг, які було надано до розірвання договору за взаємною згодою сторін. Сторони гарантують, що договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладено за їх справжньою волею, не під впливом обману, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин.

18.09.2016 ОСОБА_3 підписала Оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 401720796, згідно якої отримала кредит в ПАТ «Альфа-Банк» на суму 13 080,83 грн., зі сплатою 0,01 % річних. Дата остаточного повернення кредиту - 19.07.2017. Кредитні кошти надано на оплату товару згідно з переліком, що вказаний у специфікації № 401720796 від 18.09.2016 у загальній сумі 12 623,00 грн., та оплати страхового платежу.

ОСОБА_3 та ТОВ «Стібіо» підписано Акт приймання-передачі послуг (без дати) на виконання умов Договору № БК1509 від 18.09.2016.

18 вересня 2016 року 3 000,00 грн. позивачем було помилково сплачено на рахунок ФОП Гаврилюк, які 19.09.2016 за зверненням ТОВ «Стібіо» були перераховані на поточний рахунок ТОВ «Стібіо».

Згідно меморіального ордеру № 689438 від 19.09.2016 ПАТ «Альфа- Банк» перерахував на рахунок ТОВ «Стібіо» 12 623,00 грн. в якості оплати за кредитним договором ОСОБА_3 № 401720796 від 18.09.2016.

18.10.2018 ОСОБА_3 подала ТОВ «Стібіо» заяву про дострокове розірвання Договору про надання послуг № БК1509 від 18.09.2016 (на умовах п. 5.4), так як її чоловік не надав згоду на оплату послуг згідно договору. Кредитні кошти просила перерахувати на рахунок ПАТ «Альфа-Банк».

У зв'язку з зазначеними обставинами 20.10.2016 і в подальшому вона не зможе з'являтися на прийом з отримання послуг.

На заяву ОСОБА_3 ТОВ «Сітбіо» була надана відповідь від 11.11.2016 про відсутність правових підстав для розірвання договору та перерахування коштів.

З відповіді ТОВ «Стібіо» на запит суду слідує, що станом на 13.06.2017 ОСОБА_3 пройшла процедуру кріотерапія, вартість якої становить 130,00 грн. На неодноразові дзвінки та запрошення до приміщення ТОВ «Стібіо» для проходження процедур та надання послуг ОСОБА_3 не відповідала або відмовлялася. Підтвердили готовність щодо дотримання та виконання взятих на себе зобов'язань, попередньо узгодивши графік з позивачем.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст.1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору про надання послуг, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання недійним договору про надання послуг від 18.09.2016, укладений між позивачем та відповідачем. Позовних вимог про розірвання договору стороною позивача не заявлялось, це питання не було предметом розгляду і суду першої інстанції, а відтак не може бути предметом апеляційної перевірки.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звертаючись до суду з позовом просила визнати недійсним зазначений договір про надання послуг на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на несправедливі його умови та на ч. 6 ст. 19 вказаного Закону, зазначаючи його вчинення з використанням нечесної підприємницької практики, що в силу зазначених норм є недійсним. Окрім того, вказувала, що при укладенні договору відповідачем її було введено в оману.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону « Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач укладаючи договір з відповідачем (а.с.4-5), своїм підписом підтвердила факт надання їй повної інформації про умови послуг, ознайомилась із сукупною вартістю послуг.

А із заяви позивача про розірвання договору встановлено, що 20.10.2016 вона не прийде на прийом до відповідача, і в подальшому не буде з'являтися, так як її чоловік не дав згоди на оплату послуг, що спростовує її посилання на ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». До того ж, зазначений договір не виходить за межі дрібного побутового.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивач не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

А таких доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо спричинення моральної шкоди, позивач суду не надала.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, а до суду апеляційної інстанції позивач на неодноразові виклики не з'явилася та не навела таких обставин.

Із витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Стібіо» (а.с. 103-105) вбачається, що види діяльності зазначеного товариства не містять медичної практики, а відтак не потребують спеціальної ліцензії, на яку посилалась позивач, як на підставу визнання недійсним укладеного нею з товариством договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: