ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Харків

Справа № 643/3290/18

Провадження № 22-ц/818/1233/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

секретаря Прологаєвої А.Д.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2

Відповідач: ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2018 року ухвалене суддею Єрмак Н.В., -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила суд усунути перешкоди у користуванні 21/100 частини житлового будинку, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення відповідачів з вказаного будинку.

Позов мотивований тим, що в будинку 31 який розташований за адресою: м.Харків, вул. Малинівська проживають відповідачі, які були членами сімї колишнього власника та з дозволу позивача були вселені у спірний будинок, через що вона як власник 21/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору дарування частки житлового будинку від 08.09.2017 року не може у встановленому порядку користуватися своїм майном.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних доказів щодо відсутності права власності у відповідачів на іншу частину спірного будинку, а також відомостей щодо інших власників спірного домоволодіння.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним встановленням обставин справи, які мають значення для справи, неправильним їх дослідженням.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд ухвалюючи рішення безпідставно вважав що відсутні законні підстави для виселення відповідачів, а також відсутні перешкоди створені відповідачами у користуванні належною позивачу частиною будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно копії договору дарування ОСОБА_1 є власником 21/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою м. Харків, вул. Малинівська, будинок № 31 (а.с.4).

Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності домоволодіння що знаходиться у м. Харкові по вул. Малинівська, будинок № 31 знаходиться у спільній частковій власності (а.с.5).

Відповідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, що містяться в матеріалах справи відповідачі ОСОБА_3, яка зареєстрована з 14.07.2009, ОСОБА_4 зареєстрована з 06.11. та ОСОБА_5 зареєстрована з 20.06.2017 місцем проживання яких зазначено м. Харків, Московський район, вул. Малинівська, будинок № 31 (а.с.13-15).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності.

Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Одночасно за правилами статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників лише за наявності чотирьох умов.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника непотрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В силу ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивач звернулась з позовом про виселення, при цьому посилається на те, що відповідачі декілька останніх років проживають в іншому місті за адресою с. Цапівка, Золочівського р-ну, Харківської області, що свідчить про неналежний спосіб захисту, який обрала позивач, оскільки не може бути виселена особа, яка не проживає у спірному житловому будинку.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів здійснення відповідачами перешкод у користуванні належною позивачу частиною житлового будинку з огляду на те, що відповідачі не проживають в спірному будинку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Позивач посилається лише на наявність реєстрації відповідачів і заборгованість по комунальним послугам, а також на наявність права власності позивача на 21/100 частину.

Судова колегія відхиляє ці доводи, оскільки виділу в натурі між співвласниками не відбувалось. Наявність частини житлового будинку на праві власності без виділу в натурі унеможливлює встановлення фактичних обставин справи щодо порушення прав позивача користуватися своєю власністю, оскільки неможливо зясувати де саме проживають відповідачі в цьому будинку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим доказам, дійшов правильних висновків у справі. Судовим розглядом достовірно встановлено відсутність умов, за наявності яких відповідачі можуть бути позбавлені права користування шляхом виселення.

Підстави на які посилається позивач в апеляційній скарзі, на законність ухваленого оскаржуваного судового рішення не впливають.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І.Колтунова

ОСОБА_6

повний текст постанови

складено 28 грудня 2018 року