АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Чернівці

Справа №727/1057/16

Апеляційний суд Чернівецької області у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Яремка В.В.

секретар Ковальчук Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором відновлювальної кредитної лінії, та за позовом третьої особи, яка заявила самосійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає умовам кредитного договору та чинному законодавству, визнання кредитного договору припиненим, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 червня 2017 року, (головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М.),

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка заявила самосійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором відновлювальної кредитної лінії.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 12 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії №997 та додаткові угоди до договору, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 978000 грн на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості ____________________________________________________________________Провадження 22ц/794/487/18 Категорія 27

за кредитом з кінцевим терміном повернення до 28.04.2018 року згідно з графіком погашення кредиту.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №1787 від 12 травня 2008 року, відповідно до умов якого останній як поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував, внаслідок чого за період з 25.02.2013 року по 10.02.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 1252550 грн 93 коп., з яких: 264565 грн 64 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 8271 грн 72 коп. заборгованість за комісією за обслуговування по кредиту; 163283 грн 38 коп. пеня за несвоєчасну сплату процентів; 257872 грн 84 коп. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 4932 грн 24 коп. пеня за несвоєчасну сплату комісії та 58 368 грн 21 коп. відшкодування 3 % річних, 495 грн 90 коп. інфляційні витрати.

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену кредитну заборгованість.

Третя особа, яка заявила самосійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає умовам кредитного договору та чинному законодавству, визнання кредитного договору припиненим.

Посилалася на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2015 року позов банку про стягнення кредитної заборгованості задоволено, а в березні 2016 року позивачем повторно подано позов про стягнення заборгованості за період з 25.02.2012 року.

Вважає, що розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором не відповідає умовам кредитного договору та є помилковим. Так, розмір штрафних санкцій та інших нарахувань не співмірний з розміром заборгованості, оскільки при здійсненні розрахунку банк використовував викривлену таблицю значення індексу інфляції, яка відрізняється від коефіцієнтів інфляції Держстату України.

Крім того, банк звернувся з вимогою про повернення кредиту достроково, тобто банком скорочено дію кредитного договору. Нарахування відсотків після вимоги про дострокове повернення кредиту вважає необгрунтованим.

Згідно уточнених позовних вимог просила визнати договір відновлювальної кредитної лінії №997 від 12.05.2008 року припиненим з 2 листопада 2011 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №997 від 12.05.2008 року в розмірі 1252550 грн 93 коп., а також судові витрати в розмірі 18788 грн 26 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що розрахунок кредитної заборгованості щодо сплати процентів за користування кредитом, інфляційних нарахувань та комісії є неправильним.

Також 2.11.2011 року банк надіслав боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту та, пред'явивши позов, скористався правим на дострокове стягнення боргу, тим самим, змінивши строк виконання основного зобов'язання. З позовом позивач звернувся до суду у 2016 році, що свідчить про пропуск строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Вважає, що будь-які нарахування за вказаним договором після скорочення строку виконання основного зобов'язання після 2.11.2011 року є незаконними.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 червня 2017 року та ухвалити нове, яким у позові банку відмовити, її позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про дострокове стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, а, отже, банк має право на отримання процентів за користування грошовими коштами та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії №997 та додаткові угоди до договору, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 978000 грн на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 28.04.2018 року згідно з графіком погашення кредиту.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №1787 від 12 травня 2008 року, відповідно до умов якого останній як поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував, внаслідок чого за період з 25.02.2013 року по 10.02.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 1252550 грн 93 коп., з яких: 264565 грн 64 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 8271 грн 72 коп. заборгованість за комісією за обслуговування по кредиту; 163283 грн 38 коп. пеня за несвоєчасну сплату процентів; 257872 грн 84 коп. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 4932 грн 24 коп. пеня за несвоєчасну сплату комісії та 58 368 грн 21 коп. відшкодування 3 % річних, 495256 грн 90 коп. інфляційні витрати.

Крім того, судом установлено, що 2.11.2011 року філія Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулася до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із вимогою про повернення всієї суми кредиту та здійснення платежів за нарахованими процентами за користування кредитом та інших платежів в сумі 908278,22 грн, з яких заборгованість за кредитом - 894224,37 грн, у тому числі прострочений кредит - 33117,85 грн; заборгованість за процентами - 6094,79 грн; заборгованість за комісією - 223,56 грн; заборгованість за пенею - 7735,50 грн. Просила протягом тридцяти календарних днів, з моменту отримання вимоги банку щодо відкликання кредиту, погасити заборгованість перед банком (том 1 а.с. 19-20).

23.11.2011 року філія Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулася до відповідача ОСОБА_1 з повідомленням, що

згідно договору відновлюваної кредитної лінії №997 від 12.05.2008 року станом на 22.11.2011 року прострочена заборгованість за кредитним договором становить 47868,49 грн., яку просила ліквідувати (том 1 а.с. 21).

У зв'язку з порушенням відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань, банк звернувся до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 з позовною заявою про дострокове стягнення боргу за кредитним договором (том 1 а.с. 24-26).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.12.2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, на користь банку заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №997 від 12 травня 2008 року у розмірі 1080956 грн 19 коп, яка складається із заборгованості за кредитом 894224 грн 37 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом 123936 грн 42 коп., комісія за обслуговування кредиту 3800 грн 52 коп., пеня 58994 грн 88 коп. та судові витрати. У зустрічному позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України", третя особа без самостійний вимог ОСОБА_1, про визнання договору поруки припиненим з відмовлено (том 1 а.с. 28-38).

Також рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.01.2017 року позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання розрахунку заборгованості недійсним та визнання недійсною початкової ціни іпотеки відмовлено.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 3.3.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується точно в строки, обумовлені договором відновлювальної кредитної лінії, повернути кредит в сумі 978000 грн та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за договором відновлювальної кредитної лінії. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії на першу вимогу банку достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів, нарахованих на фактичний залишок заборгованості по кредиту, а також сплатити штрафні санкції, як це передбачено в договорі відновлювальної кредитної лінії, а відшкодувати банку в повному обсязі збитки.

Згідно з пунктом 3.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами, а також в інших випадках, передбачених договором відновлювальної кредитної лінії, вимагати дострокового повернення суми кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, та стягнути заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно.

Отже, згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з моменту отримання вимоги банку про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Вирішуючи спір у частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції не врахував зазначених вимог закону, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові. Відповідно також не підлягають до задоволення вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив, з яких підстав та як нараховується комісія за кредитним договором.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з пунктом 1.8 договору відновлювальної кредитної лінії за надання банківських послуг позичальник сплачує банку комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 0,3% річних на залишок заборгованості по кредиту щомісячно.

Таким чином, задовольняючи позов в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за комісією за обслуговування кредиту та пені за несвоєчасну сплату комісії суперечить вимогам законодавства та задоволенню не підлягає, а тому рішення суду про стягнення комісії та пені за її несплату також підлягає скасуванню.

Щодо нарахування пені за несвоєчасне погашення кредиту необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання.

Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Пунктом 5.2 договору відновлювальної кредитної лінії передбачено, що за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,06% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Необґрунтованими є вимоги банку про стягнення пені у межах строку трирічної позовної давності відповідно до пункту 7.8 договору відновлювальної кредитної лінії, виходячи з наступного.

У пунктом 7.8 кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов'язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього договору.

Проте, пред'явивши вимогу до боржників про дострокове повернення всієї суми кредиту, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Нормою ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність для стягнення пені - 1 рік.

За таких обставин вимоги банку про солідарне стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 пені за несвоєчасне погашення тіла кредиту у межах спеціальної позовної давності є обґрунтованими.

Аналіз указаних вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами.

Отже, проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на ч. 2 ст. 554 ЦК, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Беручи до уваги додатковий характер зобов'язання поручителя, кредитор має право вимагати стягнення з поручителя процентів у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, забезпеченого порукою, на основі ч. 2 ст. 625 ЦК до фактичного погашення боргу. При цьому проценти нараховуються в порядку і розмірі, в яких вони підлягають відшкодуванню боржником за основним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором поруки.

За таких обставин банком правомірно та обґрунтовано заявлено вимогу про стягнення з відповідачів трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних витрат, передбачених ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, не можна погодитись із доводами позивача за первісним позовом про те, що розмір кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, встановлено судовим рішенням, яке має преюдиційне значення для розгляду справи.

Під час розгляду справи апеляційним судом представником банку надано копії рішень Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 26 червня 2018 року, якими визначено розмір загальної суми боргу станом на 1 грудня 2014 року та початкову ціну предмета іпотеки.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Склад осіб, які беруть участь у справі, яка переглядається апеляційним судом, та які брали участь у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки (указані вище рішення суду) є різним, а, отже, відсутня преюдиція відносно зазначених судових рішень.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи, яка заявила самосійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 про визнання розрахунку заборгованості по кредиту таким, що не відповідає умовам кредитного договору та чинному законодавству, визнання кредитного договору припиненим, суд першої інстанції правомірно виходив з недоведеності позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України у редакції Закону, чинного на момент ухвалення рішення, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним;припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

Визнання розрахунку кредитної заборгованості таким, що не відповідає умовам кредитного договору та чинному законодавству не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції Закону, чинного на момент ухвалення рішення, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України у редакції Закону, чинного на момент ухвалення рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, підставність та обґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є обставиною, що має значення для справи, обов'язковість установлення якої судом під час вирішення спору є обов'язком суду. Крім того, доведення обґрунтованості розрахунку заборгованості чи спростування правильності такого розрахунку покладається на сторони в силу зазначених вище вимог процесуального закону.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи ОСОБА_3 про неправильність нарахування інфляційних витрат без урахування того, що в деякі періоди коефіцієнт інфляції складав 99,0%, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання,на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Зазначена стаття закону не містить вимоги зниження суми заборгованості при наявності дефляції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» про стягнення боргу за кредитним договором слід скасувати. Позов у цій частині задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з урахуванням вимог процесуального закону про взаємозалік витрат зі сплати судового збору із Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» слід сягнути на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 12331 грн 26 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 червня 2017 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» про стягнення боргу за кредитним договором скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №997 від 12 травня 2008 року, а саме: 117767 гривень 21 копійка - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту; 35324 гривень 46 копійок відшкодування 3% річних від простроченої суми та 298867 гривень 71 копійка інфляційних витрат, а всього 451959 гривень 38 копійок.

У решті рішення суду залишити без змін.

Розподіл судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1, ОСОБА_2, змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, 12331 гривень 26 копійок витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у рівних частках.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді: