КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 22-230 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Цокол Л.І.

Унікальний №757/31010/15-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Просила розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 10 вересня 2000 року, актовий запис НОМЕР_1.

В обґрунтування позову посилався на те, що через постійні конфлікти, суперечки спільне життя з відповідачем стало неможливим та нестерпним. Кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У зв'язку з цим, шлюбні стосунки були фактично припинені. З 1 квітня 2015 року почали жити окремо. Позивач переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року позов було задоволено, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

12 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року.

Просила скасувати заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2016 року, поновити та призначити до розгляду в загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що рішення суду першої інстанції було ухвалене за її відсутності. Про час та місце розгляду справи вона не була повідомлена належним чином. Судом не було досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого ухвалено необґрунтоване та незаконне рішення.

Рішення суду не містить посилання на жоден належний та допустимий доказ, який би надав підстави для розірвання шлюбу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 18 травня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, щосуд першої інстанції не забезпечив її участь в судовому засіданні, вона була неналежно повідомлена про час та місце розгляду справи.

Судом не було здійснено повне та всебічне з'ясування всіх фактичних взаємин подружжя, не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Розгляд справи був здійснений судом формально, без належної оцінки фактичним обставинам, встановлення дійсних причин розірвання шлюбу, місця перебування відповідача та не забезпечив участь в судовому розгляді обох сторін.

Позивач був обізнаний про фактичне місце проживання відповідача разом зі спільним сином за адресою її матері та навмисно ввів суд в оману.

Між сторонами продовжують існувати невирішені питання майнового характеру, однак намагаючись уникнути їх вирішення позивач уклав інший шлюб. Скасування рішення щодо розірвання шлюбу, автоматично тягне за собою визнання недійсним повторно укладеного шлюбу.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання апелянт та її представник не з'явились, повідомлялись належним чином.

З боку апелянта до суду 11 грудня 2018 року надійшло клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату у зв'язку її перебуванням на лікарняному.

Колегія суддів вислухала думку іншого учасника процесу, ухвалила залишити клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки її перебування на лікарняному не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час, і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 10 вересня 2000 року, який було зареєстровано Старовижівським райвідділом реєстрації актів громадського стану Управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 11. (а.с.6)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився син ОСОБА_3. (а.с.7)

Суд встановив, що між сторонами тривалий час виникають не порозуміння та спільне життя не склалося у зв'язку з різними поглядами на життя. Спільного господарства не ведуть та не підтримують шлюбні стосунки з 01 квітня 2015 року.

12 липня 2017 року до Печерського районного суду м. Києва від ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд заочного рішення.

Згідно з журналом судового засідання 20 квітня 2018 року підставою звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 вказувала існуючі невирішені питання майнового характеру між сторонами та невирішеність порядку спілкування з дитиною. Підтверджено факт не проживання з позивачем однією сім'єю починаючи з квітня 2015 року.

Ухвалою від 20 квітня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При цьому, слід зазначити, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року позивач, так само як і в суді апеляційної інстанції, пояснював, що він з листопада 2016 року перебуває в шлюбі з іншою жінкою, а тому збереження шлюбу між ним та відповідачем неможливе.

Отже, встановивши, що фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім'ї не має тимчасового характеру, шлюб між сторонами фактично носить формальний характер, і тому подальше спільне життя є неможливим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного надання оцінки доказам у справі не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження відповідача не доведені належними та допустимими доказами. Судом вірно встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися і збереження сім'ї є неможливим.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль