Справа № 127/4107/17
Провадження № 22-ц/801/139/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 рокуСправа № 127/4107/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів: Денишенко Т.О., Голоти Л.О.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4, розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, мотивуючи позовну заяву тим, що 11 лютого 2006 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено відповідний запис за №221.

Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: дочку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Спільне життя у сторін не склалось, через несумісність характерів та різні погляди на об'єктивну реальність, подружні відносини припинені, в зв'язку з чим просила задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрований 11 лютого 2006 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено відповідний запис за №221.

При реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено «ОСОБА_3».

Судові витрати залишено за позивачкою.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спільне життя у сторін не склалось, через несумісність характерів та різні погляди на об'єктивну реальність, подружні відносини припинені, шлюб існує лише формально, а тому збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернувся до суду з заявою про його перегляд.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року зазначену заяву залишено без задоволення.

16 жовтня 2018 року представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2017 року скасувати, залишивши позовну заяву ОСОБА_3 без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, розглянув справу за відсутності відповідача, при цьому ним не було вирішено ряд питань, що підлягають вирішенню при розлученні (участь батьків у вихованні дітей, поділ майна подружжя, тощо).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11 лютого 2006 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено відповідний запис за №221 (а.с. 4).

Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: дочку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 (а.с. 6-8).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1ст.13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Стаття 51Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно із ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки шлюб сторін ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать інтересам сторін та негативно впливають на розвиток їх дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції було здійснено розгляд справи за його відсутності, що вплинуло на правильність вирішення спору, на увагу не заслуговують, оскільки як в суді першої інстанції та і в апеляційному суді позивач зазначила, що шлюб між сторонами мав формальний характер, родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, в неї відсутні будь-які почуття до відповідача, остання наполягає на розірванні шлюбу, на примирення позивач категорично не згодна, оскільки із відповідачем її нічого не об'єднує.

Що стосується невирішення судом першої інстанції питань щодо участі батьків у вихованні дітей після розірвання шлюбу, поділу майна подружжя, то відповідач не обмежений їх вирішити шляхом укладення відповідної угоди з позивачем чи в судовому порядку.

Посилання скаржника на те, що позивач має намір вивезти за кордон на постійне місце проживання дітей, враховуючи наявність рішення суду про визнання батька дітей безвісно відсутнім, не підтверджені відповідними доказами, крім того, ОСОБА_5 вправі оскаржити зазначене рішення в передбаченому законом порядку.

Разом з тим, з поданої апеляційної скарги вбачається, що скаржник ставить питання про залишення позовної заяви без розгляду, однак, відповідних підстав визначених ст.257 ЦПК України вона не містить.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за її подання покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко