Справа № 729/896/18
2/729/374/18 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 грудня 2018 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

судді Бойко В.І., за участю секретаря судового засідання Шлапак Н.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бобровицької районної державної адміністрації як орган опіки та піклування, третя особа ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження ,-

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до Бобровицької районної державної адміністрації, у якій просить скасувати розпорядження від 23 квітня 2018 року №157 «Про визначення місця проживання дітей» яким визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у сімї батька ОСОБА_4 за адресою: вул. Новгород-Сіверська,18, м. Середина-Буда Сумська область. Свої вимоги обгрунтовує тим , що 22.10.2005 ВРАЦС Середино-Будського РУЮ Сумської області між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, актовий запис №39. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25.07.2011 (справа №2-2502-496/2011 р.) шлюб було розірвано. У шлюбі були народжені діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з нею в квартирі, яка належить їй на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_1. Діти офіційно зареєстровані за вказаною адресою.

Розпорядженням Бобровицької районної державної адміністрації як органом опіки та піклування від 23.04.2018 №157 за заявою ОСОБА_4 було визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у сімї батька за адресою: вул. Новгород-Сіверська,18, м. Середина-Буда Сумська область. Вважає вказане розпорядження протиправним, прийнятим з порушенням норм міжнародного права та чинного законодавства України, без належного обгрунтування та перевірки обставин і врахування інтересів дітей, оскільки на засіданні комісії 23.04.2018 не було заслухано думки дітей, хоча вона не чинила жодних перешкод щодо цього, діти за своїм віком, на час прийняття рішення мали: ОСОБА_5 - 9 років 7 місяців, ОСОБА_6 - 12 років 2 місяці, станом здоровя, фізичним та розумовим розвитком обєктивно мали право та можливість висловити свою думку щодо визначення їх місця проживання.

Висновок служби у справах дітей Бобровицької РДА від 20.04.2018 за змістом не відповідає вимогам Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини та містить суперечності а саме: не проведено бесіди з дочкою ОСОБА_5; не зазначено думки сина ОСОБА_6, який висловив бажання жити з мамою; відсутня чітка позиція служби у справах дітей, вона рекомендує більш детально

вивчити документи на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, заслухати

представників Бобровицького РЦСССДМ і у разі підтвердження неналежної

поведінки ОСОБА_1 визначити місце проживання дітей у сімї батька

ОСОБА_4 Положенням не передбачено надання висновку з «відстрочкою»,

«під умовою», «на подальше» тощо. Подібними неоднозначними

«формулюваннями» службою у справах дітей фактично визнано, що дане питання

вивчено недостатньо та неповно і на розгляд органу опіки та піклування, а

фактично Комісії з питань захисту прав дитини подано неналежно обгрунтований

висновок без визначеної думки дочки та ігноруванням думки сина, що

крім іншого, призвело до прийняття незаконного рішення.

Щодо так званої «неналежної її поведінки» ОСОБА_1 зазначає

наступне. «Закиди» щодо можливого зловживання алкогольними

напоями чи її аморальної поведінки є безпідставними та надуманими, на дату

прийняття оскаржуваного розпорядження, не було (не має і на даний час)

жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього. На обліку у

нарколога та психіатра вона не перебуває, до адміністративної

відповідальності за появу у громадському місці у стані алкогольного спяніння чи

неналежне виконання батьківських (материнських) обовязків, вчинення

сімейного насилля тощо, не притягалася, по місцю проживання

характеризується позитивно. Крім того, при визначенні дати проведення засідання Комісії не було враховано її інтереси, так як 23.04.2018 вона повинна була

працювати в м. Києві і повідомила про це головного спеціаліста служби у справах

дітей ОСОБА_3 Таким чином вона була позбавлена можливості

висловити свою позицію, надати докази, скористатися правовою допомогою,

тобто була у нерівних умовах з ОСОБА_4

Звертає увагу суду на протиправні дії батька дітей ОСОБА_4, а саме: 23.04.2018 він самовільно, не повідомивши її про свої дії, без її дозволу, забрав дітей безпосередньо з навчального закладу і вивіз їх до Сумської області, чим порушив вимоги Сімейного кодексу України ч. 2 ст. 19, якими чітко визначено, що рішення органу опіки та піклування є обовязковим до виконання, тобто набирає чинності, через 10-ть днів від часу його винесення якщо заінтересована особа не оскаржила його до суду. Порушуючи розпорядження Бобровицької РДА ОСОБА_4 перевіз дітей не на визначену у ньому адресу, а на іншу адресу: АДРЕСА_2, де проживає його співмешканка ОСОБА_9, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 03.05.2018 та актом обстеження соціально-побутових умов проживання від 05.05.2018.

Позивач, її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що розпорядженням голови Бобровицької районної державної адміністрації від 17.12.2008 №444 (зі змінами) утворена комісія з питань захисту прав дитини та затверджено її персональний склад. Останні зміни до складу комісії внесено розпорядженням голови Бобровицької районної державної адміністрації від 20.06.201 8 №280. Посилання позивачки на порушення Конвенції ООН про права дитини в частині не заслуховування думки дітей на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 23.04.2018, на якому було прийняте оскаржуване рішення, не заслуговують на увагу, оскільки, на їх думку, присутність дітей могла викликати у них психологічний стрес, а оскільки засідання було проведено у робочий день у першій половині дня, було недоцільним відволікати їх від навчання у школі. Посилання позивачки на те, що не було на день проведення засідання визначено думку малолітньої ОСОБА_5, також не заслуговують на увагу, оскільки за усталеною практикою роботи органів та служб, які здійснюють діяльність у сфері захисту прав дитини, думку дитини якій не виповнилося 10-ти років не визначають, так як за своїм психо-фізіологічним розвитком дитина у такому віці не здатна усвідомлено визначитися зі своєю думкою. Думка малолітнього ОСОБА_6 було попередньо визначено і зафіксовано у акті обстеження умов проживання від 17.04.2018 і їй було приділено належну увагу. Зазначають, що форма висновку служби у справах дітей, який складається згідно вимог пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, не визначена, і складається у довільній формі, виходячи з фактичних обставин кожного конкретного випадку. Звертають увагу суду, що основною підставою для прийняття оскаржуваного розпорядження була неналежна поведінка матері дітей - ОСОБА_1, яка за повідомленнями батька дітей - ОСОБА_4 систематично зловживала алкогольними напоями, приводила до свого помешкання чоловіків із сумнівною репутацією, залишала на довгий час дітей без нагляду. Вказану інформацію підтвердив старший інспектор ювенальної превенції Бобровицького відділення поліції ОСОБА_10, і малолітній ОСОБА_6 під час обстеження умов проживання 17.04.2018, крім іншого, повідомив про те, що «йому не подобається, що мама часто вживає алкогольні напої». Пріоритетом діяльності органів опіки і піклування є як найкраще забезпечення безпечних умов для проживання дітей, сприяння їх гармонійному розвитку. Таким чином, на день прийняття оскаржуваного розпорядження, Бобровицька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, діяла у межах повноважень та у спосіб визначений Конституцією та законами України і визначення місця проживання малолітніх дітей у сімї батька у повній мірі відповідало їх інтересам.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні та у письмових поясненнях до суду просив у задоволенні позову відмовити, оскільки мотив позову його колишньої дружини ОСОБА_1 базується тільки на особистій користі, а не бажанні виховувати та утримувати спільних дітей. Після того як він подав позов до суду щодо припинення виплати аліментів на утримання їхніх дітей, які з квітня 2018 року проживають з ним, виховуються та утримуються ним за адресою: АДРЕСА_3. У позовній заяві позивачка акцентує та апелює до суду, що порушено процесуальне право при прийнятті розпорядження «Про визначення місця проживання дітей» № 157, але це не головне. Орган опіки та піклування Бобровицької РДА виходячи з фактичного становища, яке склалося на той час, що позивачка зловживає спиртними напоями, залишає дітей на довгий час без нагляду, тобто не виконує свої прямі материнські обовязки, прийняв відповідне рішення. І тепер подаючи позов до суду вона не надала належних доказів, що матеріально забезпечена, має легальну постійну роботу та стабільний заробіток. Також не надала суду доказів, яким саме чином буде виховувати дітей працюючи в місті Києві. Зі сторони позивачки відсутнє щире каяття за свою поведінку. Вона керується тільки корисливим мотивом та страхом, що з прийняттям рішення суду про припинення утримання аліментів вона втратить частину доходів, яку отримує безпідставно. Замість того щоб використовувати ці кошти на власних дітей. Щодо розпорядження Бобровицької райдержадміністрації від 23.04.2018 № 157 «Про визначення місця проживання дітей», то воно прийнято згідно Регламенту Бобровицької райдержадміністрації на підставі фактичних даних щодо поведінки позивачки та в правовому відношенні обґрунтоване, та з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року скасуванню не підлягає, оскільки за своєю правовою природою є індивідуальним актом є виконаним в силу самого факту його прийняття, а тому є таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям. Це розпорядження виконано в повному обсязі, діти проживають разом з ним та перебувають на його утриманні, він не чинить жодних перешкод для спілкування дітей з матірю. На початку липня він за проханням колишньої дружини відвіз доньку ОСОБА_5 до неї на побачення за умови, що вона поверне дитину до нього, але до сьогоднішнього дня вона не повертає доньку. На даний час донька ОСОБА_5 проживає з позивачкою, оскільки вона сама виявила таке бажання, тому заперечень щодо її місця проживання він не має. Їхній син проживає з ним , але як тільки він виявить бажання проживати з матір"ю- позивачкою у справі , то ніяких перешкод він чинить не буде , якщо це не буде загрожувати інтересам дитини. Звертає увагу суду на той факт , що позивачка ніякого інтересу до життя сина не проявляє , на зустрічі не приїздить, навчанням у школі не цікавиться. Спілкується з сином виключно по телефону, були випадки, коли після такого спілкування син йому скаржився на той факт, що його мама обзивала образливими словами, після яких він перебував у пригніченому стані.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і обєктивному дослідженні, та керуючись законом, суд приходить до такого висновку.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження серії І-ЕЛ №020678, серії І-ЕЛ №060363 батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 10, 11).

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25.07.2011 (справа №2-2502-496/2011 р.) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 12).

Відповідно до висновку Бобровицької районної державної адміністрації від 20 квітня 2018 року щодо визначення місця проживання дітей, визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у сімї батька ОСОБА_4 за адресою: вул. Новгород-Сіверська,18, м. Середина-Буда Сумська область (а.с. 17).

Відповідно до розпорядження Бобровицької районної державної адміністрації від 23 квітня 2018 року №157 «Про визначення місця проживання дітей» визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у сімї батька ОСОБА_4 за адресою: вул. Новгород-Сіверська,18, м. Середина-Буда Сумська область (а.с. 7).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18250865 від 26.03.2008, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 15).

Актом обстеження умов проживання від 17.04.2018 підтверджується, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 та проживають разом з матір'ю ОСОБА_1. Мають місце випадки зловживання матір'ю спиртних напоїв. ОСОБА_11 говорить, що хоче жити з мамою, але любить також і тата (а.с. 16).

Актом обстеження умов проживання від 03.05.2018 підтверджується, що за адресою: вул. Новгород-Сіверська,18, м. Середина-Буда Сумська область ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 не проживють, діти проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 18), що також підтверджується актом обстеження соціально-побутових умов проживання від 05.05.2018, окрім того дітям створені належні умови для повноцінного виховання та проживання (а.с. 19).

Актом обстеження умов проживання від 25.06.2018 підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрована та проживає ОСОБА_1. Умови для проживання малолітнії дітей є достатніми та належними (а.с. 20).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 1 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Частиною 1 ст. 18 Конвенції передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітніх дітей мається перевага при вирішенні питання щодо їх виховання, спілкування та побачення.

Статтею 6 Сімейного кодексу України встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Частиною 1 ст. 157 Сімейного кодексу України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (ч. 2 ст. 158 Сімейного кодексу України).

Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини визначений Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 (далі - Порядок № 866).

Так, п. 3 Порядку № 866 визначено, що органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Відповідно до п. 72 Порядку № 866 для розвязання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розвязання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обовязків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сімї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обовязки з виховання дитини та догляду за нею.

У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоровя дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

У разі коли протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення/розпорядження його не оскаржено, воно набирає законної сили і його копія, завірена в установленому порядку, видається заявнику для предявлення під час перетинання державного кордону України.

Рішення/розпорядження діє протягом одного року з дня набрання ним законної сили.

Під час прийняття рішення комісія повинна враховувати всі фактичні обставини з достовірністю встановленим відповідним документам та наданням кожному з них належної оцінки у кожному конкретному випадку.

Комісія не може приймати рішення лише враховуючи одну підставу, визначену на власний розсуд. З аналізу зазначеного чинного законодавства суд вбачає, що комісія приймає рішення надавши оцінку кожному поданому документу та інформації наданій для вирішення спору між батьками у їх сукупності.

Також суд звертає увагу на те, що в силу положень абз. 2 ч. 2 ст. 158 Сімейного кодексу України рішення про що орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачем під час прийняття спірного розпорядження, було належним чином та в повному обсязі встановлено та досліджено обставини, які є необхідними для об'єктивного вирішення спору, який виник між батьками в ході виховання дітей. Вказане, на думку суду, свідчить про те, що спірне розпорядження відповідає вимогам чинного законодавства.

Суд наголошує, що в силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі «Mаркс проти Бельгії» (рішення від 13.06.1979) Європейський Суд з прав людини зазначив, що можливість одного з батьків перебувати разом з дитиною становить основоположний елемент «сімейного життя» в розумінні ст. 8 Конвенції та є визначальним при розгляді даної справи.

Важливо зазначити, що в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод обмеження чи втручання у сімейне життя можливе лише у виняткових випадках, згідно із законом. При цьому, таке втручання повинно матиме легітимну мету та повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

У справі «Хант проти України» (рішення від 07.12.2006) Європейський Суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).

При цьому, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (справа «Йогансен проти Норвегії», рішення від 07.08.1996).

Крім того, Європейський Суд з прав людини при розгляді справи «Савіни проти України» (рішення від 18.12.2008) у п. 49 рішення звернув увагу про те, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції», п. 59). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава - відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії», п. 148).

Отже, з огляду на вищенаведені положення практики Європейського Суду з прав людини, суд дійшов висновку про те, що під час вирішення питань, які стосуються дитини, органи державної влади, в першу чергу, мають враховувати інтереси такої дитини, які переважають над інтересами її батьків, а також брати до уваги ті наслідки, які матимуть місце для дитини у разі прийняття відповідного рішення.

Судом встановлено, що підставою для винесення відповідачем у справі розпорядження щодо визначення місця проживання малолітніх дітей була неналежна поведінка матері дітей ОСОБА_1, яка за повідомленням батька дітей ОСОБА_4, систематично зловживала алкогольними напоями, приводила до свого помешкання чоловіків із сумнівною репутацією, залишала на довгий час дітей без нагляду. Дана інформація була підтверджена старшим інспекотором ювенальної превенції Бобровицького відділення поліції ОСОБА_10, а також актом обстеження умов проживання від 17.04.2018, під час складання якого малолітній син ОСОБА_6 повідомив, що йому не подабається, що мама часто вживає алкогольні напої, а з самою ОСОБА_1 було проведено бесіду щодо недопустимості вживання алкогольних напоїв. Також, однією із підстав для винесення даного рішення було звернення бабусі дітей - ОСОБА_12 до урядової ліннії, де вона інформувала, що її онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не доглянуті, їх мати ОСОБА_1 вживає спиртні напої та відсутня вдома, а працівники соціальної служби м. Бобровиця не проводять жодних дій стосовно позбавлення батьківських прав матері дітей. Така неналежна поведінка позивачки, яка мала місце на момент прийняття розпорядження, у судовому засіданні не була спростована, як позивачкою так і її представником, а навпаки була підтверджена представником відповідача у справі та третьою особою - батьком малолітніх дітей, який наполягав на тому, що таке розпорядження є законне і прийняте виключно в інтересах дітей. Ним було підтверджено той факт, що до нього неодноразово по телефону звертався його малолітній син, який повідомляв про тривалу відсутність його матері та вживання нею спиртних напоїв, а він, в свою чергу, звертався, як в поліцію, так і в службу у справах дітей і не прийняття на той час такого розпорядження могло потягнути за собою негативні наслідки для дітей. Суд також критично ставиться до тверджень позивачки, що при винесенні оскаржуваного рішення вона не була вислухана на засіданні та не повідомлена належним чином, оскільки такі її доводи спростовані представником відповідача у справі ОСОБА_3, яка пояснила, що вона особисто в телефонній розмові повідомляла ОСОБА_1 про місце та час розгляду питання, пов'язаного з місцем проживання дітей, на що позивачкою таке повідомлення було проігноровано. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача про те, що на день проведення засідання не було заслухано думку малолітньої ОСОБА_5, оскільки присутність дітей могла викликати у них психологічний стрес та не було доцільно відволікати їх від навчання у школі, крім того думка ОСОБА_6 була зафісована у акті обстеження умов проживання від 17.04.2018 і їй була приділена належна увага. Окрім того, залухавши позивачку у справі, суд прийшов до переконливого висновку, про те що найближчим часом відповідачка не має реального наміру приїздити до свого сина за місцем його проживання, оскільки з її пояснень вбачається, що останній раз вона бачила свого сина ОСОБА_11 в травні 2018 року, життям дитини у школі не цікавиться, хоча мала і на даний час має таку можливість, а спілкується виключно по телефону. Дані обставини свідчать про те, що наміру опікуватися сином, приймати участь в його вихованні та утриманні позивачка не має. Із акту бесіди з малолітнім ОСОБА_6 щодо визначення місця проживання від 27.08.2018, дитина повідомила, що спілкуватися з матір'ю батько йому не забороняє і надалі проживати він бажає з батьком ОСОБА_4, яким створені належні житлові умови для повноцінного виховання та проживання дітей.

Таким чином, заслухавши сторони, дослідивши наявні у справі матеріали, враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про правомірність розпорядження Бобровицької районної державної адміністрації від 23 квітня 2018 року №157 «Про визначення місця проживання дітей», оскільки воно прийняте на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дітей, їх особистої прихильності до кожного з батьків, з метою забезпечення безпечних умов для проживання дітей, сприяння їх гармонійному розвитку, інших обставин, що мають істотне значення. Приймаючи вказане розпорядження Бобровицька районна державна адміністратація як орган опіки та піклування діяла у межах своїх повноважень та у спосіб визначений Конституцією України та законами України і визначення місця проживання малолітніх дітей у сім'ї батька у повній мірі відповідало їхнім інтересам. Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Бобровицької районної державної адміністрації, як орган опіки та піклування, третя особа ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження Бобровицької районної державної адміністрації від 23 квітня 2018 року №157 «Про визначення місця проживання дітей» відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Бойко