Провадження № 2/761/5339/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.

та представників учасників: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень»; треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_7 (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва із позовною заявою до ОСОБА_8 (надалі по тексту - відповідач-1), Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (надалі по тексту - відповідач-2), треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10 в особі законного представника ОСОБА_9, ОСОБА_11, у якій просив визнати недійсним договір поруки № 070-22-95/07/1-П від 31 березня 2016 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_8.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є сином позичальника ОСОБА_12, між яким та АТ «УКРСОЦБАНК» 25.12.2007 року було укладено Договір кредиту № 070-22-95/07, відповідно до якого Банк надав у користування грошові кошти у сумі - 2 000 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 24 грудня 2027 року. Кредит надано на придбання нерухомого майна - квартири НОМЕР_3 та машиномісць НОМЕР_4, НОМЕР_5, що знаходяться у АДРЕСА_1. 13 серпня 2015 року ОСОБА_12 помер, а 25 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 відкрито спадкову справу № 2/2015 щодо майна померлого та позивачем було подано заяву про вступ у спадщину і 22.07.2016 року отримано свідоцтво про право на спадщину № 1447, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 на квартиру НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

Позивачу стало відомо, що у листопаді 2017 року до Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_8 подано позовну заяву про стягнення боргу в сумі 32 888 942,25 гривні, відповідно до якої позивач та треті особи 1 і 2 є відповідачами. Як стало відомо, то за життя ОСОБА_12 не встиг повністю перерахувати кошти за кредитом до АТ «Укрсоцбанк» згідно із умовами Кредитного договору. Залишок по сплаті кредиту залишився у розмірі 1 254 438,63 доларів США. При цьому, 31.03.2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» уступив Відповідачу 2 право вимоги по договору кредиту ОСОБА_12 та у цей же день між відповідачами по справі ОСОБА_8 та ПАТ «Банк інвестицій заощаджень» було укладено спірний договір поруки, згідно якого Відповідач 1 поручається за свого, у той момент вже померлого брата ОСОБА_12, щодо виконання решти від зобов'язань по Кредитному договору.

В цей же день 31.03.2016 року ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» звернувся з вимогою до поручителя ОСОБА_8 сплатити суму заборгованості у розмірі невиконаних Боржником зобов'язань за кредитним договором та 31.03.2016 року Відповідач 1, розрахувався перед банком та сплатив решту по кредиту - 33 307 471,89 грн. На думку Позивача, договір поруки є недійним з огляду на те, що не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, має дефекти змісту правочину, оскільки забезпечує виконання зобов'язання померлої особи, а сторони під час укладення договору діяли недобросовісно, оскільки на час підписання оспорюваного договору ОСОБА_8 був акціонером цього ж банку (з корпоративними правами в обсязі 1,494%), що суперечить ст. 49 Закону України «Про банк і банківську діяльність». Одже, спірний договір підписаний 31.03.2016 року і не міг забезпечувати зобов'язання ОСОБА_12, оскільки фактично відповідач-1 поручився перед відповідачем-2 за те, що померлий ОСОБА_12 виконає свої зобов'язання за кредитним договором, які припинились у силу його смерті. Укладений же договір між відповідачами, за яким ОСОБА_8 нібито розрахувався перед банком за ОСОБА_12 після його смерті та після виникнення боргу, не має на меті забезпечення зобов'язання, як то має бути у дійсних відносинах поруки, а спрямований на штучне створення боргу позивача перед відповідачем-1, що розширює обов'язки позивача, чим одночасно порушує його права. З огляду на викладене, позивач за захистом свого порушеного права звернувся із цим позовом до суду.

За вказаною позовною заявою відкрито провадження у цивільній справі № 761/14730/18 ухвалою суду від 23.04.2018 року.

14.05.2018 зареєстровано надходження відзиву ОСОБА_8 (відповідача-1) на позовну заяву, згідно з яким представник відповідача-1, стверджуючи що кредитні відносини не належать до таких, що нерозривно пов'язані з особою боржника, зобов'язання за кредитним договором № 070-22-95/07 не припинилися по факту смерті ОСОБА_12, а договір поруки було укладено з дотриманням усіх вимог закону, у зв»язку з чим просив відмовити у її задоволенні.

27.06.2018 судом отримано відзив банку (відповідача-2), в якому з посиланням на положення ЦК України зазначалося, що оспорюваний договір поруки укладено із додержанням всіх вимог законодавства та жодним чином не порушує прав та законних інтересів позивача, в тому числі не є нікчемним або таким, що порушує публічний порядок.

У відповіді на відзив (отриманий судом 11.07.2017) представник позивача вважає помилковими доводи відповідачів та відзначає, що в позові немає інформації про припинення зобов'язань по кредитному договору, натомість припиненим є зобов'язання по виконанню кредитного договору саме для ОСОБА_12 в силу смерті, відповідно саме він не міг його виконати, а відповідач-1 не міг за нього поручитись, а мав поручитись за спадкоємців.

Ухвалою від 16.07.2018 підготовче засідання відкладалось, витребовувались копії документів у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», ПАТ «Укрсоцбанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та в подальшому в судовому засіданні залучено до справи отримані заяви по справі (відзиви, відповідь на відзив, заперечення відповідача-1 на відповідь на відзив, долучені за клопотанням позивача докази), задоволено клопотання позивача щодо визнання обов'язкової явки ОСОБА_8, відхилено клопотання про виклик свідків (ОСОБА_15 та ОСОБА_16).

На виконання ухвали суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 отримані документи (зареєстровані за вхідним суду 71912 від 24.07.2018); 04.09.2018 до справи надійшли клопотання позивача та відповідача-2 про приєднання документів; які ухвалено залучити до справи в судовому засіданні 05.09.2018.

30.10.2018 судом долучені до справи документи надані позивачем за клопотанням від 29.10.2018, ухвалено: вилучити докази у ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку ч.1 ст. 146 ЦПК України через державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві; закрити підготовче засідання і призначити справу до судового розгляду.

У наданих 03.12.2018, 19.12.2018 письмових та додаткових поясненнях позивача зазначено про наявність дефекту змісту правочину в оспорюваному договорі поруки, невідповідність договору положенням законодавства про банки і банківську діяльність та недобросовісність сторін під час укладення договору.

В ході судового розгляду представники позивача позов підтримували, просили задовольнити з викладених у ньому підстав, представники відповідачів заперечували позовні вимоги, просили відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог за наявності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

25.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_12 укладено Договір кредиту №070-22-95/07, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове платне користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 2 000 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2027 року на умовах, визначених договором. Кредит було надано для придбання нерухомого майна. Вказаним договором передбачено право позичальника достроково погасити кредит.

В якості забезпечення виконання зобов'язань, 26.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_12 укладено Іпотечний договір, предметом якого стало нерухоме майно, а саме, шестикімнатна квартира НОМЕР_3 загальною площею 345,6 кв.м., жилою площею 216,1 кв.м. та підсобних приміщень, що заходяться за адресою: АДРЕСА_1, машиномісце НОМЕР_4 загальною площею 14,8 кв.м. та машиномісце НОМЕР_5 загальною площею 14,50 кв.м., що знаходяться на другому поверсі підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1.

13.08.2015 року ОСОБА_12 помер.

31.03.2016 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» укладено Договір про відступлення прав вимог за Договором кредиту № 070-22-95/07 від 25 грудня 2007 року, відповідно до умов якого, ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» набув право вимоги за Кредитним договором, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_12

31.03.2016 року, між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено Договір про відступлення прав за Іпотечним договором від 26.12.2007 року.

31.03.2016 року між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_8 укладено Договір поруки № 070-22-95/07/1-П, згідно умов якого Поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання Боржником, взятих на себе зобов'язань, що витікають з Договору кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 року, а також всіх майбутніх додаткових договорів та угод до нього, майнові права за яким передані (відступлені) Кредитору (Новому кредитору) від ПАТ «УКРСОЦБАНК» (Первісного кредитора) згідно Договору про відступлення прав вимоги за Договором кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 року, укладеним 31 березня 2016 року між Кредитором (Новим кредитором) та Первісним кредитором.

31.03.2016 ОСОБА_8 достроково погасив кредит в повному обсязі.

Як вбачається з позову, то вимоги про недійсність договору поруки від 31.03.2016 заявлені спадкоємцем боржника та обґрунтовані невідповідністю вимогам Цивільного кодексу України, а саме ст.553, 554 щодо змісту договору, оскільки на час укладення договору боржник, за якого надано поруку помер, а з моменту його смерті 13.08.2015 припинилася здатність фізичної особи набувати прав та виконувати обов'язки (ст. 25 ЦК України). Після своєї смерті ОСОБА_12 не міг порушити своє зобов'язання, а спірний договір підписаний лише 31.03.2016 року, тобто по спливу 7 місяців з дня смерті позичальника, однак забезпечує зобов'язання саме ОСОБА_12, а не зобов'язання спадкоємців.

Також, згідно доводів представників позивача, договір поруки підписаний між банком та його акціонером ОСОБА_8 (з корпоративними правами в обсязі 1,494%) суперечить ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; про недобросовісність сторін договору поруки свідчать документи зі справи, що розглядається Східно-Карибським Верховним Судом у Високому Суді правосуддя Віргінських Островів, по відношенню до провадження під номером позову BVIHC (COM ) 118 від 2017 року, які апостильовані та надані до справи, зокрема щодо зацікавленості співвласників Континіуму (бізнес-партнерів ОСОБА_12) в погашенні боргу за кредитним договором задля необхідності продовження кредитування підприємств групи Континіуму, оскільки забезпечення погашення заборгованості покійного ОСОБА_12 за кредитним договором № 070-22-95/07 від 25.12.2007 в повній сумі або забезпечення викупу цієї заборгованості було головною умовою продовження фінансування (шляхом видачі наступних кредитних траншів) компаній, що належать до групи «Континіум», а саме ТОВ «ВОГ Рітейл» та ТОВ «ВОГ Трейдінг» (протокольне рішення Кредитно-інвестиційного комітету АТ «Укрсоцбанк» № 46 від 23.12.2015); кошти в сумі 1 254 438, 63 доларів США що сплачені поручителем в рахунок погашення кредитної заборгованості не належали ОСОБА_8 а були виплатами на користь спадкоємців, які є бенефіціарами групи юридичних осіб, що належали ОСОБА_12 за життя (R&a з;S Trust).

Обґрунтовуючи прийняте рішення у справі суд виходить з наступного.

Так, як вже зазначено вище, то Боржник за кредитним договором № 070-22-95/07 від 25.12.2007 та іпотекодавець за договором іпотеки від 26.12.2007 ОСОБА_12 помер 13.08.2015.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язаннями.

Якщо боржник помер, то в силу ст. 1282 ЦК спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором в межах вартості майна, одержаного в спадщину, зазначені обставини позивачем не заперечуються, зобов'язання погасити заборгованість за договором кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 не припинилися внаслідок смерті боржника, а перейшли до спадкоємців, які прийняли спадщину.

При цьому, оскільки після смерті боржника зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 (справа № 645/3265/13-ц, провадження № 61-5552свп18).

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга статті 1281 ЦК України).

Матеріалами спадкової справи (отримані на запит суду від нотаріуса 24.07.2018) підтверджено отримання Шостою київською державною нотаріальною конторою претензії кредитора ПАТ «Укрсоцбанк» (вих. № 08.42-186/84-2592 від 04.09.2015), у якій зазначено про наявність грошових вимог за договором кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 до спадкоємців в сумі заборгованості - 1 254 438, 59 доларів США станом на 13.08.2015.

Листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за вих. № 345/02-14 від 21.09.2015 кредитора - ПАТ «Укрсоцбанк» повідомлено про долучення до спадкової справи після смерті ОСОБА_12 отриманої претензії (вимоги), зазначено про можливість оформлення прав спадкоємців на успадковане майно та визначення розміру часток у спадщині після спливу шестимісячного терміну з моменту смерті спадкодавця, встановленого законодавством для прийняття спадщини.

31 березня 2016 року кредитор ПАТ «Укрсоцбанк», який у строк встановлений ст.1281 ЦК України, заявив вимогу до спадкоємців, відступив своє право вимоги за договором кредиту від 25 грудня 2007 року, укладеним з ОСОБА_12, ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень».

При цьому, за цим Договором про відступлення прав вимоги від 31.03.2016 (абз.2 п.5) визначено, що після передачі прав та обов'язків первісного кредитора новому кредитору за кредитним договором, новий кредитор та спадкоємці позичальника самостійно визначають умови повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів, що передбачені кредитним договором.

Між спадкоємцями та новим кредитором (ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень») не існує домовленостей щодо порядку задоволення вимог кредитора.

Частиною 1 ст. 548 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Договором кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 та договором про відступлення прав вимоги від 31.03.2016 не встановлено, що зобов'язання боржника, його спадкоємців перед кредитором забезпечуються порукою.

В той же час, пунктом 1.3 укладеного АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_12 договору кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 визначено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, для придбання якого, згідно п.1.2 цього договору, надається кредит загальною заставною вартістю - 12 625 000 грн..

Такий іпотечний договір між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_12 укладено 26.12.2007, у п. 5 договору про відступлення прав вимоги від 31.03.2016 передбачені умови набуття прав вимоги новим кредитором (відповідачем-2) за договором, забезпечення яким є іпотечний договір.

Договір про відступлення прав за іпотечним договором від 26 грудня 2007 року також укладено 31.03.2016 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень».

Окрім того, цього ж дня між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_8 укладено договір поруки та на письмову вимогу ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», ОСОБА_8 (відповідачем-1) згідно умов договору поруки, було погашено кредитну заборгованість за договором кредиту № 070-22-95/07 від 25 грудня 2007 року (платіжні доручення в іноземній валюті № 40503, № 40493).

Таким чином, 31.03.2016 відбулось оформлення в договірному порядку погашення заборгованості по кредитному договору №070-22-95/07 від 25.12.2007 через поруку ОСОБА_8 шляхом перерахування грошових коштів на користь нового кредитора (ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень»).

За змістом оспорюваного договору поруки, 31.03.2016 поручитель поручився перед кредитором за належне виконання боржником, яким є ОСОБА_12, взятих на себе зобов'язань, що витікають з договору кредиту № 070-22-95/07 від 25 грудня 2007 року, а також всіх майбутніх додаткових договорів та угод до нього.

Отже, за умовами договору поруки ОСОБА_8 поручився за виконання зобов'язань ОСОБА_12, вже після смерті останнього і на момент укладення спірного договору 31.03.2016 вже відбулась заміна боржника за законом у кредитному зобов'язанні за договором кредиту, тоді як порукою забезпечено виконання самим лише первісним боржником без умови про правонаступників за законом (спадкоємців).

Згідно з ч.4 статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Порука за боржника, який помер, не могла виникнути в силу закону, а згідно з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 № 6-206цс15 на поручителів може бути покладено обов'язок щодо належного виконання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов'язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов'язанням.

Відповідно до ст. 523 ЦК порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

Згідно частини 3 статті 559 ЦК України порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Таким чином, законодавче регулювання відносин поруки передбачає, що порука за спадкоємця може бути тільки добровільною, в противному випадку після заміни боржника у зобов'язанні раніше існуюча порука припиняється.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та в ст. 203 цього Кодексу (підстава заявленого позову). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частино. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно встановлених ст. 553 ЦК України вимог за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку ; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Таким чином, оскільки зобов'язання за договором поруки нерозривно пов'язані з особою боржника, то в силу положень ст. 553, 554 ЦК України неможливо поручитися за виконання зобов'язань боржника, який вже не має цивільної правоздатності, бо вона припинилася у момент його смерті відповідно до ст.25 ЦК України, що вказує на незаконність договору поруки.

За встановлених обставин справи, оспорюваний договір поруки укладений після смерті боржника, особисті зобов'язання якого за кредитним договором припинилися зі смертю, і з того часу існують правовідносини між кредитором та спадкоємцями, за яких поручитель не поручався; а померла особа не може мати цивільні права і обов'язки за виконання яких може поручитися інша особа, що є порушенням частини третьої статті 203 ЦК України та за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання поруки недійсною.

При цьому, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи доводи позивача щодо суперечності оскаржуваного договору вимогам ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та є такими, що відхиляються судом з огляду на наступне.

Ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, а також: 1) здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені; 2) надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; 3) придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); 4) лізинг.

В ч. 5 вказаної статті зазначено, що банкам забороняється опосередковано здійснювати кредитні операції з пов'язаними з банком особами.

Посилаючись на те, що ОСОБА_8 є акціонером банку з корпоративними правами в обсязі - 1,494% позивач вважає що договір укладено з порушеннями встановлених у цій статті вимог.

В свою чергу, згідно положень ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для цілей цього Закону пов'язаними з банком особами є:

1) контролери банку;

2) особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку;

3) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку;

4) споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи;

5) особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку;

6) керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб;

7) асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини;

8) юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі;

9) будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Відомостями наданими позивачем щодо істотної участі в банку ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» підтверджено, що ОСОБА_8 (колонка 1 номер 21) є акціонером банку (колонка 9), однак у колонці 4 відмічено, що він не є власником істотної участі в банку.

Твердження позивача щодо недобросовісності відповідачів під час укладання оскаржуваного договору судом враховані при розгляді справи, однак не є тими обставинами, з якими пов'язується недійсність договору поруки в силу положень ст. 215 ЦК України, оскільки зловмисний умисел відповідачів шляхом укладення договору поруки завдати шкоду спадкоємцям померлого не доведений належними засобами доказування.

Визначеною законом підставою для заявлення вимог про недійсність оскаржуваного договору є положення ст. 215 ЦК України, згідно з якими: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

ОСОБА_7 (позивач у справі) заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, а тому має право на звернення до суду з вимогами про недійсність договору поруки з метою захисту порушених прав, як спадкоємець боржника за якого надано поруку.

Порушення прав позивача, на захист яких подано позов у даній справі, відбулось в момент вчинення правочину при укладенні його з недотриманням встановлених вимог цивільного законодавства, наслідки визнання недійсним договору в судовому порядку визначені законом (ст. 216 ЦК України) передбачають відсутність юридичних наслідків для сторін такого договору з моменту його укладення.

Тобто, при підтвердженні судом факту порушення вимог законодавства у момент укладення договору та при задоволенні позову щодо визнання договору недійсним, вважається, що такий договір не міг бути укладений за існуючого правового регулювання, і з такого договору для сторін не можуть виникати права та обов'язки, які ним обумовлені саме з моменту його укладення.

Відтак, доводи відповідачів про відсутність підстав для звернення позивача до суду за захистом порушених прав та чинність (законність укладення) договору поруки є помилковими.

Обставини щодо належності/неналежності поручителю коштів сплачених за договором поруки в рахунок погашення кредитної заборгованості позичальника не входять до предмету доказування у даній справі виходячи з предмету та підстав заявленого позову (недійсність договору на момент його укладення), досліджуються в межах іншого судового провадження, що підтверджено, зокрема наданими позивачем до справи документами (витягами документів зі справи, що розглядається Східно-Карибським Верховним Судом у Високому Суді правосуддя Віргінських Островів, по відношенню до провадження під номером позову BVIHC (COM ) 118 від 2017 року) та стосуються виконання, а не укладення оскаржуваного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не впливають вирішення спору по суті, зважаючи на наявність підстав для задоволення позову, і не стосується предмету спору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність представлених суду доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, достатність і їх взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним договору поруки від 31.03.2016 укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_8.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладаються на відповідачів.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Враховуючи викладене, керуючись ст..ст. ст.ст. 3, 5, 13, 81, 258-259, 268, 272-273 ЦПК України, суд, -

Ухвалив рішення:

Позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень»; треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання договору поруки недійсним, - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір поруки №070-22-95/07/1-П від 31.03.2016 року, укладений між ОСОБА_8 та Публічним акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень».

Стягнути з ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» в рівних частках на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі - 704 грн. 80 коп., а саме по 352 грн. 40 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідачі: ОСОБА_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Публічне акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень», , адреса знаходження м.Київ, вул.Мельникова, 83-Д.

Треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, проживає за адресою: АДРЕСА_3.

ОСОБА_11, проживає за адресою: АДРЕСА_2

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст виготовлено 27.12.2018 року