Головуючий у 1-й інстанції Томілін О.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Томіліна О.М., повний текст складено 01 жовтня 2018 року,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_2

про розірвання договору довічного утримання,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, що доводиться їй племінницею, про розірвання договору довічного утримання, укладеного 08.04.2008р. між нею, як відчужувачем квартири АДРЕСА_1, і відповідачем, як набувачем цього майна. Умовами договору передбачався довічний догляд за позивачем, що включав: надання необхідних продуктів харчування, одягу, побутових послуг, забезпечення догляду та необхідною допомогою, в тому числі з придбання ліків, сплату комунальних платежів по відчужуваній квартирі, щомісячне матеріальне грошове забезпечення в розмірі 300грн. Спочатку відповідач намагалася виконувати умови договору, зробила ремонт в квартирі, проте згодом почала вимагати гроші, які брала частками, генеральне прибирання в квартирі робила один раз на рік, продуктами забезпечувала рідко, грошові кошти у сумі 300 грн. взагалі ніколи не надавала, ліки купувалися за кошти позивача. Крім того, позивач самостійно прала свою білизну. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про виконання умов договору, що переростало у сварки та обіцянки, проте умови договору не виконувалися. Просила розірвати договір довічного утримання та в порядку відновлення порушених прав визнати за нею право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Розірвано укладений між сторонами договір довічного утримання від 08.04.2008р., посвідчений державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Гердвіліс О.В., зареєстрований в реєстрі за № 10-294. Повернуто сторони в первісний стан, шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1. Скасовано накладене Першою маріупольською державною нотаріальною конторою обтяження за № 6972338 від 08.04.2008р. у вигляді заборони відчуження на вказану картиру на підставі договору довічного утримання за №10-294 від 08 квітня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, яка є малозначною в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 08.04.2008р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, на підставі якого позивач передала у власність ОСОБА_2 належну відчужувачу на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язувалась довічно повністю утримувати позивача, надаючи необхідне харчування, одяг, побутові послуги, забезпечувати надійний догляд та необхідну допомогу, а у разі виникнення потреби надавати інші види матеріального забезпечення та догляду. Право власності набувача ОСОБА_2 на придбану квартиру зареєстровано 14.05.2008р. (т. 1 а.с. 7, 45).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з кінця 2017 року догляд за позивачем з боку відповідача припинений, обумовлене договором матеріальне забезпечення відповідач не надавала, комунальні платежі по квартирі позивача не сплачувала. Відповідачем не спростовано тверджено позивача про неналежне виконання ОСОБА_2 договору довічного утримання, що є підставою для розірвання цього договору.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За статтею 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (ст. 751 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, 526 ЦК України).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

В п. 14 оспорюваного договору закладена також можливість його розірвання за рішенням суду.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ст. 651 ЦК України).

В сенсі укладеного між сторнами договору довічного утримання його істотними умовами є: забезпечення одягом та харчуванням, надання побутових послуг, забезпечення надійним доглядом та необхідною допомогою, у разі виникнення потреби надання інших видів матеріального забезпечення, оплата всіх комунальних послуг. Надання позивачеві права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі та у разі смерті відчужувача - поховання її належним чином.

Згідно із ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Укладаючи договір, ОСОБА_4 розраховувала на виконання з боку ОСОБА_2 зобов'язань у вигляді довічного повного утримання, сплати в повному обсязі комунальних платежів по квартирі, де залишається проживати відчужувач, надання необхідного щоденного триразового харчування, надання побутових послуг з прання, прибирання квартири, послуг перукаря, забезпечення зв'язком, а у випадку погіршення стану здоров'я - забезпечення належними лікувальними засобами. Грошова оінка матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі 300грн. (т. 1 а.с. 7).

Вчиняючи системний аналіз вищенаведеного правового унормування і умов оспорюваного договору, суд з'ясував, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання, в порівнянні з умовами договору, незалежно від вини набувача. Наявність або відсутність вини набувача в невиконанні/неналежному виконанні умов договору, в сенсі конструкції п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК, не має значення для вирішення питання про розірвання такого договору. В даному випадку треба довести факт такого невиконання або неналежного виконання договору. При цьому обов'язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, з огляду на презумпцію вини відповідача у форматі цивільного судочинства, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України покладається саме на відповідача, який надає це утримання.

Суд врахував зібрані докази по справі докази, оцінив їх в сукупності, вирішив питання про їх належність, допустимість і достатність у відповідності зі ст.ст. 81, 89 ЦПК України.

Так, суд дав оцінку поясненням свідків, поясненням сторін в судовому засіданні і в їх письмових заявах (т. 1 а.с. 27-30, 67-68), які мають доказове значення для справи в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, бо узгоджуються між собою і не викликають сумніву щодо достовірності викладених обставин.

Зокрема, пояснення позивача і відповідача в частині несплати набувачем ОСОБА_2 впродовж чинності договору з 2008 року комунальних платежів по квартирі, де залишилася проживати відчужувач ОСОБА_4, періодичне надання допомоги з прання, прибирання помешкання за вимогою відчужувача по першому дзвінку, придбання ліків за кошти позивача, а також припинення надання відповідачем будь-якої допомоги і догляду позивачеві, що є інвалідом 1 групи, після жовтня 2017 року.

Такі пояснення узгоджуються із свідченнями: ОСОБА_6, сусідки позивача ОСОБА_7, яким зі слів позивача відомо, що ОСОБА_4 сама порається по господарству, прибирала помешкання і прала, за її кошти придбавались ліки і оплачувались комунальні послуги; коли позивач захворіла, відповідач її не провідувала; а також, що відповідач залишила ОСОБА_4 без опіки протягом останніх місяців.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 підтвердили часті відвідування позивача родиною ОСОБА_2, вчинення ними ремонту в помешканні ОСОБА_4, прибирання її квартири донькою відповідача - ОСОБА_11, купування ліків для позивача, щоденне спілкування відповідача за телефоном із позивачем, а також про погіршення відносин між сторонами останнім часом.

Зять відповідача - ОСОБА_12 і її донька - ОСОБА_11 підтвердили надання відповідачем і ними допомоги позивачеві в побуті, пранні великих речей (дрібні речі позивач прала сама), повсякчасному готуванні їжі і догляді під час хвороби, в ізвозі до санаторію, здійсненні ремонту в її квартирі, придбання будматеріалів для ремонту за кошти позивача. Повідомили про те, що за комунальні послуги по відчуженій квартирі ОСОБА_4 платила сама і від грошового забезпечення відмовлялася. Свідки також підтвердили ненадання членами сім'ї відповідача будь-якої допомоги позивачеві в останній рік через погіршення відносин між нею і відповідачем.

Конкретних обставин щодо систематичності відвідування, певного обсягу послуг з того переліку, який визначений договором, розміру витраченого на позивача матеріального забезпечення свідками не висвітлено.

Періодичні візити відповідача та членів її сім'ї за вимогами позивача з наданням наведених ними побутових послуг, навіть з проведенням ремонтних робіт в помешканні відчужувача, не є свідченням систематичного виконання ОСОБА_2 і членами її родини обумовлених договором послуг з догляду і допомоги, забезпечення систематичного щоденного триразового харчування тощо.

З поданих сторонами документів і допитаних свідків не вбачається щомісячне надання відповідачем матеріального забезпечення на обумовлену сторонами суму 300грн. за рахунок ОСОБА_2 з моменту укладення договору в 2008 році. Суд врахував відсутність таких відомостей.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови позивача від матеріального забезпечення не підтверджені будь-якими письмовими заявами з нього приводу.

Доводи апеляційної скарги про придбання продуктів за рахунок суто родини відповідача не втілені в жодному наявному у справі документі. Тож, твердження представника відповідача у апеляційній скарзі про вкладання в догляд за позивачем значних матеріальних витрат є неслушними. Цих обставин не доведено будь-якими належними і допустимими доказами, як вірно визначився суд першої інстанції.

Суд критично поставився до наданих відповідачем квитанцій про оплату будівельних матеріалів за 2006р., 2010-2012р.р. (т. 1 а.с. 75-95), бо достеменно невідомо, на які цілі, в якому саме помешканні, ким і за чиї кошти придбавались ці будматеріали. А крім того, зять і донька відповідача підтвердили, що будматеріали для ремонту в квартирі позивача придбавались за кошти безпосередньо ОСОБА_4, що остання і стверджувала. Відтак, як схвалює колегія суддів таку оцінку судом представлених доказів, вони не можуть бути покладені в основу рішення про належне (систематичне, повне) виконання умов договору з догляду за позивачем.

Після жовтня 2017 року, як повідомили обидві сторони, фактично припинено відповідачем виконання умов договору. На підставі цього, з урахуванням зібраних доказів, суд дійшов висновку, що з цього часу припинено з боку відповідача будь-які дії з виконання зобов'язань за договором: забезпечення літньої, хворої ОСОБА_4 харчуванням, побутовими послугами, платежами, які були визначені за домовленістю сторін у договорі. Зокрема, не підтверджено належне виконання всіх умов договору щодо догляду, побутової допомоги, матеріального забезпечення, як наведено вище. Отже, доводи апеляційної скарги представника відповідача про систематичне виконання з боку відповідача і членів її сім'ї договору, внаслідок чого позивач не мала до ОСОБА_2 претензій близько 10 років, не знайшли свого підтвердження.

В силу ч.ч. 3, 8 ст. 83, ч. 3 ст. 367 ЦПК України, у зв'язку з незаявленням в суді першої інстанції відповідачем клопотання про допит інших свідків, зазначених в клопотанні, адресованому апеляційному суду (т. 2 а.с. 241-242), підстав для їх допиту в суді апеляційної інстанції не вбачається, оскільки докази, не подані у встановлений законом строк, без обгрунтування неможливості їх своєчасного подання, судом не приймаються.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_4, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, встановив не доведення відповідачем факту належного виконання умов договору довічного утримання, чим не спростовано тверджень позивача про істотність порушення умов договору набувачем ОСОБА_2, на що розраховувала ОСОБА_4, але значною мірою була позбавлена внаслідок неналежного (несистематичного) її забезпечення харчуванням, побутовими послугами, надійним доглядом та побутовою допомогою, обумовленим договором обсягом матеріального забезпечення, безоплатним проживанням у відчуженій на користь відповідача квартирі. На підставі цього, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав, унормованих ст. 755 ЦК України, для розірвання договору із набуттям позивачем в порядку ч. 1 ст. 756 ЦК України права власності на відчужене житло.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем в апеляційній скразі не наведено. Порушень норм процесуального права, з якими законодавець пов'язує підстави для скасування судового рішення або які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко