Дата документу 06.11.2018
Справа № 334/4441/18
Провадження № 2/334/3015/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.

при секретарі Сагайдак Г.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_2 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя від імені ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку у звязку зі звільненням, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди. В позові зазначила, що 13.06.2006 року Наказом № 1994к її було прийнято на роботу до ВАТ «Запоріжжяобленерго» диспетчером автомобільного транспорту автоколони №1.06.03.2009 року Наказом № 442к переведена на посаду техніка служби транспортного розвитку. З 01.02.2017 року наказом № 420 від 27.07.2016р. товариство було перейменоване на ПАТ «Запоріжжяобленерго». Наказом № 1179-к від 22.03.2018р. позивачка була звільнена за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю.

Порушуючи норми законодавства, відповідач належного розрахунку на день звільнення не провів, жодних належних позивачу коштів не виплатив, в наслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі та вихідної допомоги в розмірі 41701,55 грн., яка не була сплачена відповідачем на момент звільнення позиваки та на момент звернення до суду з даним позовом розрахунок з позивачкою не проведений.

Позивачка просить стягнути на її користь з відповідача суму заборгованості по заробітній платі та вихідній допомоги 41701,55 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку за 62 робочих дні у розмірі 24196,12 гривень, компенсацію втрати частини грошових доходів за порушення термінів їх виплати в сумі 957,23 гривні та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Під час розгляду справи позивачка зменшила позовні вимоги та зазначила, що під час розгляду справи відповідач сплатив заборгованість із заробітної плати у сумі 41 701,55 грн.

Справа розглядається в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.

Представник позивача підтримала позов та просила суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та надав суду відзив, в якому просить відмовити позивачу у позові в повному обсязі.

Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст..115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено, що Наказом № 1994к від 13.06.2006 року позивачка була прийнята на роботу до ВАТ «Запоріжжяобленерго» диспетчером автомобільного транспорту автоколони №1, 06.03.2009 року Наказом № 442к переведена на посаду техніка служби транспортного розвитку та до березня 2018 року працювала в даному товаристві (а.с.12).

Згідно Наказу № 420-од від 27.07.2016 року (ОСОБА_2 з ЄДР № 22582175 від 02.02.2017 року) Відкрите акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» з 01.02.2017 року перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго».

23.03.2018 р. ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням зПублічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» за ч.3ст. 38 КЗпП України Наказом № 1179-к від 22.03.2018 р., що підтверджується копією трудової книжки (а.с.14).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 цього Кодексу) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

При звільненні позивачу не була виплачена заборгованість із заробітної плати та не проведено повний розрахунок. Сума заборгованості ПАТ «Запоріжжяобленерго» перед ОСОБА_1 склала 41701,55 гривень, що підтверджено повідомленням про нараховану суму, належну працівнику при звільнені, виданим ПАТ «Запоріжжяобленерго» № 277 від 23.03.2018 р. (а.с. 9).

Однак, під час розгляду справи ПАТ «Запоріжжяобленерго» сплатило 17.10.2018 року ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у сумі 41 701,55 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження.

Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., суд на підставі ст..117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. З огляду на те, що відповідач не провів з позивачем розрахунок при звільненні, стягненню на користь останнього підлягає середній заробіток за кожен день затримки розрахунку до дня ухвалення рішення судом.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються вимоги п.п. 2, 3, 5, 8 Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 331,71 грн., який був розрахований ПАТ «Запоріжжяобленерго», що підтверджується довідкою про середній заробіток, наданою на запит представника позивача. (а.с. 41)

Отже, нарахування виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку має провадитися таким шляхом: середньоденний заробіток 331,71 грн. на 141 день затримки розрахунку (по день фактичного розрахунку 17.10.2018), що становить 46 771.11 грн.

Відповідно до приписів ст. 163.1.1 Податкового кодексу України компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб.

Згідно ст..18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати.

Отже, зважаючи на наведене сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні має бути виплачена позивачу після утримання необхідних податків і зборів.

При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Крім того, стягненню з відповідача на користь позивачки також підлягає компенсація втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням термінів її виплати відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці».

Компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р. №108/95-ВР, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001 р. №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №2050-ІП сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 21.02.2001 р. №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Згідно ч.6 ст. 95 КЗпП України індексації підлягають грошові доходи громадян, одержаних ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Сума компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати та яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 складає 957,23грн., що підтверджується наданим позивачкою детальним Розрахунком за період часу з вересня 2017 року по березень 2018 р. та зведеною Таблицею індексів споживчих цін з 2000 по 2018 рр. (а.с.20-21).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4від 31.03.1995 р. зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. При цьому наявність вини як умови відшкодування моральної шкоди стаття 237-1 КЗпП України не передбачає.

Оскільки судом встановлено порушення права позивачки на отримання розрахунку в день звільнення, то спричинена моральна шкода має бути відшкодована відповідно до вимогст.237-1 КЗпП України. Доказування розміру моральної шкоди повинно здійснюватися на загальних правилах ЦПК України.

Заявивши вимоги про стягнення 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, позивачка у підтвердження розміру заявлених вимог не надала належних та допустимих доказів. Між тим, суд бере до уваги твердження позивачки, що вона не отримуючи вчасно заробітну плату, перебувала у скрутному становищі, що потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, однак виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалості, заявлена сума підлягає зменшенню до 1000 грн.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Запоріжжяобленерго» підлягає частковому задоволенню. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 46 771,11 грн., компенсацію втрати частини грошового доходу у звязку із порушенням термінів їх виплати в розмірі 957,23 грн. та моральну шкоду в розмірі - 1000,00 грн., а всього 48728,34 грн., сума без відрахування обовязкових платежів та зборів.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню її витрати по сплаті судового збору у сумі 704,80 гривень.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 12-13, 76-81, 82, 141, 263-265, 354 ЦПК України, ст. ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (, місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, (зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 46 771,11 грн., компенсацію втрати частини грошового доходу у звязку із порушенням термінів їх виплати в розмірі 957,23 грн. та моральну шкоду в розмірі - 1000,00 грн., а всього 48 728,34 грн. (сорок вісім тисяч сімсот двадцять вісім гривень 34 коп.), сума без відрахування обовязкових платежів та зборів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (, місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) судовий збір в розмірі 704,80 гривні (сімсот чотири гривні 80 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду буде складено 16 листопада 2018 р.

Суддя: Баруліна Т. Є.