Справа № 159/1973/18 Головуючий у 1 інстанції: Восковська О.А.
Провадження № 22-ц/802/398/18 Категорія: 43 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_6 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2018 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення. Позов мотивує тим, що з ОСОБА_6 він перебував у фактичних шлюбних відносинах з 1998 року та за взаємною згодою спільно проживали в будинку АДРЕСА_1, який на той час належав на праві приватної власності матері відповідачки ОСОБА_4, яка 08.07.2004 року подарувала вказаний житловий будинок своїй дочці - відповідачу у справі. 19.06.2007 року він за згодою власника ОСОБА_6 був зареєстрований у вказаному житловому будинку, як член сім'ї власника. За час спільного проживання з ОСОБА_2 вони за спільні сімейні кошти провели добудову вказаного будинку, допоміжних господарських приміщень, із урахуванням чого вважає, що він набув право на частку в такому майні. У вересні 2017 року відповідач повідомила про припинення сімейних стосунків та необхідність виселення з будинку. Відповідач перешкоджає його проживанню у будинку і він змушений тимчасово ночувати в іншому місці, проте постійно навідувався у будинок. У лютому 2018 року відповідач змінила замок на вхідних дверях та відмовилась надати ключ. Відповідач позбавила його права на проживання в будинку, який є його єдиним та постійним місцем проживання. Іншого житла він не має, продовжує залишатись зареєстрованим у спірному будинку, до якого не втратив інтерес.

Просить вселити його в будинок АДРЕСА_1. Усунути перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням, зобов'язавши ОСОБА_6 надати йому ключ від вхідних дверей будинку та не чинити перешкоди у вільному користуванні та проживанні в буд. АДРЕСА_1.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_5 до вказаного житлового приміщення, зобов'язавши ОСОБА_6 надати ОСОБА_5 ключ від вхідних дверей вище зазначеного будинку. Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 704,80 грн. судових витрат по справі.

Відповідач ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в позові відмовити. Вважає, що судом неповно встановлено обставини справи, порушено норми процесуального права. Позивач в 2004 році вселився у її будинок не як член її сім'ї, а як квартиронаймач, оскільки на момент вселення перебував у шлюбі. Зареєстрований у будинку ОСОБА_5 був за її згодою тимчасово та на її вимогу з реєстрації не знявся, чим порушив її права. Також порушено її права, як власника, які вона реалізовує на власний розсуд. Судом безпідставно не взято до уваги покази свідка ОСОБА_7, який засвідчив, що позивач вивіз з будинку всі належні йому речі і виселився добровільно. Впродовж більше, ніж 6 місяців він в будинку не проживав, що свідчить про те, що він втратив інтерес до вказаного житла, замок від вхідних дверей було замінено, оскільки він зламався, а не з метою створення позивачу перешкод. Суд не залучив в якості 3-ої особи її племінницю ОСОБА_8, яка з малолітнім сином зареєстрована та проживає в її будинку. Суд безпідставно відмовив в задоволенні її клопотань про відкладення справи, про виклик свідка, витребування документів.

Позивач ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим. Просить залишити вказане рішення без змін.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає в повному об'ємі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив того, що відповідач, відмовляючись надати позивачу ключі від вхідних дверей, створює перешкоди у користуванні ним будинком АДРЕСА_1, в який він вселився та зареєстрований за згодою відповідача як член її сім'ї.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6, відповідно до договору дарування від 08.07.2004 року, є власником житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка за тією ж адресою, належить ОСОБА_6 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 04.02.2005 року (а.с.53).

Позивач ОСОБА_5 проживав, а з 19.06.2007 року зареєстрований в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується будинковою книгою серії НОМЕР_2.

На час реєстрації у будинку позивач ОСОБА_5 перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 В березні 2018 року відповідачем було замінено замок до вхідних дверей житлового будинку, ключ від якого вона позивачу не надала.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Так як позивач був вселений у спірний будинок за згодою відповідача і як особа, яка постійно з нею проживала і вела спільне господарство він набув право користування цим будинком нарівні з власником. Позивачу створюються перешкоди в користуванні будинком через відмову надати ключі від вхідних дверей, і його вимоги про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом надання ключів від вхідних дверей та вселення є обгрунтованими і суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_5 був вселений в належний їй будинок як квартиронаймач та є тимчасовим жильцем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. Окремого договору найму житла з встановленням строку дії такого договору між власником ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено не було.

Покликання про те, що суд не надав оцінки показанням свідків щодо того, що позивач добровільно виселився із спірного будинку не заслуговують на увагу суду. Доводи про непроживання позивача у спірному житлі понад 6 місяців і втрату інтересу до цього житла не підтверджені, і не є предметом доказування у даній справі, оскільки в даному випадку розглядається позов про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення позивача.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не залучено в якості 3-ої особи її племінницю ОСОБА_8, яка з малолітнім сином зареєстрована та проживає в належному їй будинку, є безпідставними, оскільки рішення суду у даній справі не впливає на права та обов'язки зазначених осіб, які вселені та користуються будинком зі згоди власника ОСОБА_6 після пред'явлення ОСОБА_5 позову до суду. Також, не встановлено порушень судом інших норм процесуального права, які б привели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: