Справа № 369/230/17 Головуючий 1 інстанція - Усатов Д.Д.
Провадження № 22-ц/824/2706/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Юлія Вадимівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернуласядо суду із вказаним вище позовом в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4,який мотивувала тим, що із 14 серпня 2010 року по 12 лютого 2013 року перебувала з відповідачем ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірваний за рішенням Солом'янського районного суд м.Києва від 12 лютого 2013 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка у встановленому законом порядку зареєстрована у належному відповідачу житловому будинку по АДРЕСА_2.

Вказувала, що у жовтні 2016 року вона випадково дізналася про відчуження колишнім чоловіком ОСОБА_6 на користь відповідача ОСОБА_3 будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 за договорами купівлі-продажу від 29 червня 2016 року. Вважає, що укладені договори купівлі-продажу порушують права її малолітньої доньки, оскільки при їх укладанні відповідачами, в порушення вимог ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.177 СК України та ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» не отримано для цього дозволу органу опіки та піклування, що у свою чергу є підставою для визнання їх недійсними.

У зв'язку із наведеним просила визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,0897 га і житлового будинку по АДРЕСА_2, укладені 29 червня 2016 року між

- 2 -

ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсними оспорювані договори купівлі-продажу.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скарга мотивована відсутністю належних доказів реєстрації малолітньої ОСОБА_4 у будинку по АДРЕСА_2. Суд не врахував, що після розлучення подружжя ОСОБА_4 вони спільно не проживали і відповідно малолітня донька спірним будинком не користувалася. Суд не врахував, що спірний будинок на момент продажу не був придатним для проживання, що стверджується актом обстеження від 01 лютого 2017 року. Суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та судову практику Верховного суду України з цього приводу, не врахувавши, що підставою для визнання недійсним правочину, є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а порушення прав дитини, чого судом не встановлено.

Законний представник позивача ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_10в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації направила до суду листа про розгляд справи за її відсутності.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду не з'явилися, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих

- 3 -

правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Солом'янського районного суд м.Києва від 12 лютого 2013 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_6 був власником житлового будинку та присадибної земельної ділянки АДРЕСА_2

Згідно довідки Музичанської сільської ради № 367 від 21 червня 2016 року малолітня ОСОБА_5 із 10 травня 2016 року зареєстрована у належному відповідачу житловому будинку по АДРЕСА_2.

Також, судом встановлено, що 29 червня 2016 року між відповідачами ОСОБА_6 і ОСОБА_3 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки розміром 0,0897 га за цією ж адресою.

При укладенні договору купівлі-продажу будинку, право користування яким мала малолітня дитина, попередньої згоди органу опіки та піклування на його відчуження отримано не було.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оспорювані договори купівлі-продажу будинку і ділянки суперечать діючому законодавству, оскільки при їх укладанні не отримано дозволу органу опіки та піклування, а відтак підлягають визнанню недійсними.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до ст.177 СК України та ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що вчинення батьками

- 4 -

малолітньої дитини правочину стосовно жилих приміщень за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів відчуження майна на підставі порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору та місце її фактичного постійного проживання, в тому числі наявність іншого місця проживання;

2) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення правочину стосовно жилого приміщення.

Передбачене ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Вказана правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду України, а саме: від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15; від 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15; від 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15; від 20 січня 2016 року в справі № 6-2940цс15; від 27 січня 2016 року в справі № 6-1055цс15; від 10 лютого 2016 року в справі № 6-3005цс15; від 27 квітня 2016 року в справі № 6-2976цс15; від 10 липня 2017 року в справі № 6-1002цс17, де суд вказав, що правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, та не з'ясував чи порушуються права малолітньої ОСОБА_5 в результаті продажу будинку і земельної ділянки її батьком з урахуванням встановлених по справі обставин.

Так з матеріалів справи вбачається, що за декілька днів до розлучення, а саме 01 лютого 2013 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 у щомісячному розмірі 8000 грн., в якому визначили, що дитина буде мешкати із матір'ю.

Після розлучення за рішенням суду 12 лютого 2013 року ОСОБА_6 і ОСОБА_5

- 5 -

проживають окремо.

ОСОБА_5 разом із малолітньою донькою у 2013 році виїхала із будинку по АДРЕСА_2 та мешкають у АДРЕСА_1, яка належить їй на праві спільної власності де і зареєстрована. Відносини між колишнім подружжям склалися неприязні, суди вирішують чисельні судові спори між ними, що зазначено в ухвалі Апеляційного суд Київської області від 09 березня 2016 року.

Зокрема, Святошинським районним судом м.Києва вирішувався спір між сторонами з приводу участі батька у вихованні доньки у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Солом'янської районної в м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і зміну регламенту побачень з дитиною та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м.Києві державної адміністрації про встановлення регламенту побачень з дитиною.

З рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14 квітня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25 серпня 2015 року, вбачається, що позивачка разом із донькою мешкає у АДРЕСА_1. За місцем проживання дівчинки Солом'янська районна у м.Києві державна адміністрація розпорядженням від 22 жовтня 2013 року встановила регламент побачень батька з дитиною, який мати дівчинки порушувала, у зв'язку з чим батько звернувся до суду із вказаним позовом.

Мати дівчинки ОСОБА_5 подала зустрічний позов про встановлення регламенту побачень батька з дитиною з урахуванням режиму її дошкільних та інших занять за місцем проживання у м.Києві.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що малолітня ОСОБА_5 мешкає із матір'ю у АДРЕСА_1, де забезпечена житлом і де відвідує дошкільні дитячі заклади.

Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що продаж батьком малолітньої ОСОБА_5 будинку по АДРЕСА_2 Києво-Святошинського району Київської не порушує її прав, ні майнових, оскільки дівчинка не є власником будинку чи його частини, ні житлових, оскільки дівчинка забезпечена житлом у м.Києві за місцем проживання її матері, що визначено угодою між її батьками щодо сплати аліментів від 01 лютого 2013 року.

Окрім того, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсними оспорювані договори купівлі-продажу, суд не звернув уваги на приписи статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предметом якої є втручання держави в право на мирне володіння майном, та не з'ясував виправданість втручання держави у право власності ОСОБА_3, як добросовісного набувача спірного майна.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи ч.1 ст.9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Так, ст.1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення

- 6 -

обставини, за якими майно було набуте у власність.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Зокрема, принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, з огляду на відсутність порушення прав дитини внаслідок укладення договорів і набуття права власності ОСОБА_3

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, не дав їм належної оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_5 не підлягає до задоволення з огляду на те, що внаслідок відчуження ОСОБА_6 належного йому майна - будинку і земельної ділянки АДРЕСА_2 без згоди органу опіки і піклування права та інтереси малолітньої доньки сторін ОСОБА_5 не порушені.

При цьому колегія суддів виходить з того, що як вище вказувалося дівчинка не є власником будинку чи його частини.

Окрім того, малолітня ОСОБА_5 мешкає із матір'ю у АДРЕСА_1, де забезпечена житлом за місцем проживання її матері, що у свою чергу свідчить про вдісутність порушення її житлових прав.

Такі висновки суду повністю відповідають приписам ст.29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її

- 7 -

батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Місце проживання ОСОБА_5 з матір'ю визначено за взаємною згодою сторін у нотаріально посвідченій угоді щодо сплати аліментів від 01 лютого 2013 року, де сторони погодилися, що дитина залишиться на вихованні у матері, що в тому числі підтверджено наявними у справі судовими рішеннями (а.с.183).

Доводи позивачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що донька зареєстрована у спірному будинку, що у свою чергу свідчить про порушення її прав при його продажу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дівчинка мешкає із матір'ю у м.Києві. Факт реєстрації малолітньої ОСОБА_5 у спірному будинку в с.Музичі із 10 травня 2016 року за відсутності проживання дівчинки в будинку та наявності у неї іншого місця постійного проживання у м.Києві, за місцем реєстрації матері, не є доказом порушення її прав при відчуженні будинку з урахуванням приписів ч.4 ст.29 ЦК України.

Окрім того, статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Посилання у відзиві на те, що місце проживання малолітньої ОСОБА_5 у спірному будинку в с.Музичі встановлене ухвалою Апеляційого суду Київської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю і зняття з реєстраці безпідставні, оскільки у вказаній ухвалі чітко встановлено, що дівчинка проживає із матір'ю і побачення з батьком відбуваються як за місцем їх проживання у м.Києві, так і в спірному будинку, а тому апеляційний суд вказав лише про доцільність відмови у задоволенні вимог ОСОБА_6

Намагання позивачки тлумачити факт побачень дитини із батьком у спірному будинку як місце постійного проживання в ньому надумані та безпідставні і суперечать ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в якій міститься визначення терміну «місце проживання - як житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає».

Доводи позивачки, викладені у відзиві, щодо відсутності підстав для застосування судової практики Верховного Суду України у справах про визнання недійсними правочинів з підстав недотримання при їх укладенні положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», бо на думку позивачки у цих справах мають місце інші фактичні обставини, зокрема оспорення договорів іпотеки, колегія суддів вважає необгрунтованими.

В даному випадку як при розгляді Верховним Судом України ряду справ, вказаних у цій постанові вище, так і справ № 6-806цс16 від 11 травня 2016 року, № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року у зв'язку із неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції норм матеріального права Верховним Судом України сформульовані ідентичні правові висновки, які стосуються певних правовідносин, а не конкретних обставин справи, як помилково вважає позивачка.

Зокрема, у цих висновках сформульовані загальні умови для визнання недійсним правочину, вчиненого батьками щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування, і які полягають у тому, що відсутність дозволу органу опіки та піклування на укладення правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним, якщо судом не встановлено порушення прав дитини. Даний висновок підлягає застосуванню при вирішенні судом спору про визнання недійсним будь-якого правочину з підстав відсутності дозволу органу опіки та піклування,

- 8 -

вчиненого батьками щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти.

З урахуванням підстав позову та предмету спору в даній справі колегія суддів вважає, що ці висновки підлягають до застосування.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на позивачку понесені відповідачем судові витрати на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2018 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Юлія Вадимівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Стягнути із ОСОБА_4 (мешкає: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (мешкає: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 1653 гривні 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: