ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 643/14845/17

провадження № 22ц/818/1597/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2018 року в складі судді Поліщук Т.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 10 листопада 1992 року на пільгових умовах його забезпечено автомобілем «Запорожець».

20 листопада 1992 року за ним зареєстровано автомобіль «Запорожець» марки ЗАЗ 968 МБ, 1992 року випуску, номерний знак Б1737ХК червоного кольору.

Зазначив, що з дозволу Головного управління праці та соціального захисту населення 22 травня 2010 року, ним на ім'я ОСОБА_2видано довіреність на право керування належним йому автомобілем. Довіреність видано строком на три роки до 22 травня 2013 року.

Вказав, що ОСОБА_2 передано автомобіль для здійснення за ним догляду. Після закінчення строку дії довіреності ОСОБА_2 автомобіль не повернуто; він ним продовжував користуватися. У звязку з чим ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 186 КУпАП.

Діями ОСОБА_2 йому завдано майнову шкоду, яку він оцінює у 300, 00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на листопад 2017 року становить 7950, 00 грн. та моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000, 00 грн., яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку із втратою свого майна, привселюдними образами ОСОБА_2 на його адресу та його дружини.

На підставі викладеного, просив стягнути з ОСОБА_2майнову шкоду в розмірі 7950,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 2000,00 грн.; в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди внаслідок втрати автомобіля у розмірі 7950,00 грн. відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2018 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги - задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

При цьому вказав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки у доказам у справі, не звернув увагу на те, що ним сплачено 30% вартості спірного автомобіля, що станом на той час складало 15 000, 00 рублів; що він не отримував від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1000,00 доларів США; що ОСОБА_2 не виконав своєї обіцянки під час отримання автомобіля та довіреності на його імя щодо ремонту його дачного будинку; що сума у розмірі 2000, 00 грн. не може покрити його моральні страждання, оскільки через дії відповідача, а саме його постійні образи та знущання, він постійно знаходився на стаціонарному лікуванні; що він надав ОСОБА_2 свій автомобіль у користування, а він не повернув його та не відшкодував його вартість.

Клопотання ОСОБА_1, яке долучено до апеляційної скарги, про виклик свідка, залишено без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України.

06 грудня 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому він зазначив, що спірний автомобіль фактично відчужено йому ОСОБА_1 за 1000,00 доларів США; що ОСОБА_1 ввів Управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації в оману при видачі йому довіреності, оскільки він не є родичем ОСОБА_1; що чинним законодавством України не передбачено право інвалідів на відплатну передачу в оренду та відчуження отриманих ними автомобілів іншим особам; що його посилання на моральні страждання є цинічними.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справи у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів, що діями ОСОБА_2 йому спричинено майнову шкоду в розмірі 7950,00 грн. та надав належні докази спричинення йому моральної шкоди. Проте, судова колегія не погоджується з її розміром, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 листопада 1992 року від Управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації ОСОБА_1, як інвалід другої групи, отримав автомобіль «Запорожець» на пільгових умовах марки ЗАЗ 968 МБ 1992 року випуску номерний знак Б1737ХК (кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2), який за ним зареєстровано 20 листопада 1992 року.

З дозволу Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації 22 травня 2010 року ОСОБА_1 на ОСОБА_2 видано довіреність на право керування належним позивачу автомобілем, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 1292. Довіреність видана строком на три роки до 22 травня 2013 року. Згідно цієї довіреності ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси в органах Державтоінспекції, в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкування та форми власності, станціях технічного обслуговування автомобілів, а також перед третіми особами з усіх питань, повязаних з експлуатацією належного йому на підставі технічного паспорту автомобіля з правом одержання тимчасового реєстраційного талону в органах ДАІ, керування, визначення на власний розсуд місця стоянки автомобіля, а також слідкувати за технічним станом, проходити технічний огляд і проводити поточний ремонт вказаного автомобіля.

Як вбачається з матеріалів справи строк дії довіреності закінчився 22 травня 2013 року, однак, автомобіль ОСОБА_1 не повернуто.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належний йому на праві власності автомобіль марки ЗАЗ 968 МБ, 1992 року випуску, номерний знак Б1737ХК (кузов № НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2).

Матеріали справи свідчать про те, що відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення. Однак, і в примусовому порядку судове рішення не виконано.

За невиконання судового рішення постановою головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04 квітня 2017 року на ОСОБА_2 накладено штраф в розмірі 170,00 грн.

Постановою головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 20 квітня 2017 року накладено арешт на спірний автомобіль.

Постановою головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 21 квітня 2017 року оголошено розшук спірного автомобіля.

До теперішнього часу автомобіль ОСОБА_1 не повернуто.

Із постанови Московського ВП ГУНП в Харківській області від 18 жовтня 2017 року вбачається, що кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення за пунктом 2 частини 1 статті 284 КПК України та притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 186 КУпАП. Із змісту постанови вбачається, що станом на вересень 2016 року автомобіль знаходився у гаражі ОСОБА_2 в розібраному стані. В подальшому він здав кузов автомобіля на металобрухт, а пізніше і інші його частини.

Таким чином, спірного автомобіля на теперішній час не існує, оскільки ОСОБА_2 на свій розсуд розпорядився ним.

Відповідно до Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно статті 41 Конституції України, змісту статей 317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, вважаються втрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, слід звернути увагу на те, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії особи були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 спірний автомобіль ОСОБА_1 не повернув, чим заподіяв йому майнову шкоду.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 оцінив завдану йому ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 7950, 00 грн., проте, не обґрунтував її належними та допустимими доказами.

Також, матеріали справи не містять доказів того, за яку суму ОСОБА_2 здано спірний автомобіль на металобрухт.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено суму майнової шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення майнової шкоди.

Погоджується судова колегія і з висновком суду щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, однак, не погоджується з її розміром, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з'ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Матеріали справи свідчать про те, що після закінчення строку дії довіреності ОСОБА_2, не дивлячись на наявність судового рішення щодо витребування спірного автомобіля, виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення, свідомо не віддавав ОСОБА_1 спірний автомобіль, а потім без дозволу власника автомобіля здав його на металобрухт, чим спричинив ОСОБА_1 моральну шкоду.

Враховуючи протиправність поведінки ОСОБА_2, наявність моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою ОСОБА_2 та заподіяною шкодою, глибину фізичних та душевних страждань ОСОБА_1, позбавлення можливості володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном, виходячи з вимог розумності та справедливості, судова колегія визначає розмір моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн., у звязку з чим рішення в цій частині підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції однобоко дослідив докази у справі в цій частині.

Посилання ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що моральні страждання ОСОБА_1 не підтверджені жодним доказом, тому в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити судовою колегію не приймаються, оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції не подавав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2018 року змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суми у розмірі 2 000,00 грн., та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 10 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя І.В. Бурлака

Судді колегії

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.