П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 362/3054/17

№ апеляційного провадження: № 22-ц/824/1994/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Сербін Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Корнієнка С.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» ( далі по тексту ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. В забезпечення належного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку та розташоване на ній домоволодіння, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідач порушив зобов'язання за кредитним договором щодо повернення суми отриманого кредиту на умовах та в строки, визначені кредитним договором. Оскільки заборгованість за кредитним договором повністю не погашена, за умовами кредитного та іпотечного договорів позивач має право стягнути заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у встановленому законом порядку, в тому числі, за рішенням суду.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2017 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та розташоване на ній домоволодіння, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_1 на праві власності.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі, не розглянувши подану ним заяву про перенесення судового засідання. Крім того, судом першої інстанції прийнято до уваги докази, які є недопустимими та не можуть обґрунтовувати висновки при ухваленні судового рішення, а саме: звіт про оцінку предмету іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 червня 2018 року у справі відкрито апеляційне провадження (т.1, а.с.244-245).

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач зазначив, що під час перегляду заочного рішення відповідачем не було надано жодних доказів на спростування наданих позивачем експертних висновків щодо оцінки майна та не заявлялись клопотання про призначення відповідних судових експертиз. Разом з тим, відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, підтверджень поважності причин неявки в судове засідання, не надав. В зв'язку з викладеним, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2017 року залишити без задоволення (т.1, а.с.249-252).

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовані Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Початком роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 5 жовтня 2018 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т.О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т.О., судді Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.

Ухвалою від 11 жовтня 2018 року дану справу прийнято до провадження Київського апеляційного суду (т.2, а.с.3).

В судовому засіданні адвокат Щербак Н.В. в інтересах ПАТ &q?ат;Державний ощадний банк України&qu;Д; заперечувала проти апеляційної скарги, вважала, що спір судом вирішений правильно.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 27 листопада 2018 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки з 26.11.2018 по 17.12.2018 року він буде знаходиться на лікування в санаторії ОСОБА_7;, а його представник - адвокат ОСОБА_5 12.12.2018 буде приймати участь у розгляді кримінальної справи в Ірпінському районному суді Київської області. В той же, будь-яких доказів на підтвердження викладених обставин, заявник суду не надав, що свідчить про вчинення скаржником дій, направлених на затягування розгляду справи.

За таких підстав, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 12 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступник ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2602, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику окремими траншами готівкові грошові кошти в загальній сумі 800 000.00 грн. до 12 червня 2018 року зі сплатою 19,5 відсотків річних на споживчі цілі (т. 1, а. с. 17-20).

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором 12 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 6047, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А. та зареєстрований в реєстрі за № 823, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку Банку нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності, а саме: земельну ділянку та розташоване на ній домоволодіння, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1. Житловий будинок має загальну площу 114.5 кв.м, житлову - 71,2 кв.м. Площа земельної ділянки становить 0,1000 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 36-41).

Право власності Іпотекодавця на житловий будинок, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором, підтверджується Договором дарування житлового будинку, що посвідчений 01 вересня 2006 року Васильківською міською державною нотаріальною конторою Київської області за реєстровим № 2-1936, право власності на який зареєстроване 07 вересня 2006 року Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації в книзі № 15-163, номер запису 6801, реєстраційний номер 15858032 (т. 1, а. с. 76).

Право власності Іпотекодавця на земельну ділянку, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором, підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 26 березня 2008 року Васильківською міськрадою Київської області, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08 (т. 1, а. с. 75).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2016 року у справі № 362/6333/15-ц за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15.08.2016, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії № 2602 від 12 червня 2008 року у розмірі 673 627 грн. 94 коп. та судові витрати у розмірі 3 654 грн. (т. 1, а. с. 42-53).

11.11.2016 державним виконавцем Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого за вказаним рішенням суду (т. 1, а. с. 54).

Станом на 09.11.2017 борг з боржника ОСОБА_1 по виконавчому провадженню №52874278 від 11.11.2016 з примусового виконання виконавчого листа № 2/362/247/16 від 11.10.2016, виданого Васильківським міськрайонним судом, не стягнуто (т. 1, а.с. 195).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не належним чином виконує свої обов'язки перед позикодавцем, чим інтересам позивача завдано матеріальну шкоду. Умовами кредитного договору було передбачено, що вразі порушення умов Іпотечного договору Банк може звернути стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

ПАТ «Державний ощадний банк України», зазначаючи, що заборгованість відповідачем за кредитним договором повністю не погашена, звернувся із відповідним позовом до суду.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен був належно їх виконувати.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконує, у зв'язку із чим станом на 21.04.2017 виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 823 306,52 грн., в тому числі:

126 915,49 грн. - загальна сума не простроченого кредиту (основного боргу),

328 949,56 грн. - загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом (за основним боргом),

141 453,47 грн. - загальна сума прострочених нарахованих відсотків,

55 828.77 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу та відсотків за користування кредитом за період з 17.02.2014 по 31.01.2016 року,

8 907,20 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу по кредиту за період з 01.02.2016 по 20.04.2017 року,

31 408,66 грн. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період з 01.02.2016 по 20.04.2016 року,

42 617,92 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по основному боргу за період з 01.02.2016 по 20.04.2017 року,

22 349,65 грн. - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості по відсоткам за період з 01.02.2016 по 20.04.2017 року,

9 702,09 грн. - загальна сума трьох процентів річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу 01.02.2016 по 20.04.2017 року,,

5 173,71 грн. - загальна сума трьох процентів річних від прострочених сум заборгованості по відсоткам 01.02.2016 по 20.04.2017 року (т. 1, а. с. 12-16).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання основного зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз наведених вище норм права дає можливість дійти до висновку про те, що у разі невиконання основного зобов'язання позичальник має право звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб передбачений законом або договором.

Пунктом 3.1. Іпотечного договору передбачено, що іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим Договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором та/або цим Договором.

Враховуючи вищевикладене та те, що позичальник належним чином умови кредитного договору не виконує, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення позову правильними.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Встановлено, що суд першої інстанції встановив наявність заборгованості позичальника за кредитним договором та ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною у розмірі 1 258 500, 00 грн., що визначена на підставі звіту про незалежну оцінку від 24 січня 2017 року (т. 1, а. с. 83-170).

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуги тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні проводиться за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження мають право заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж та, що зазначена у резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, вартість майна змінилася.

Таким чином, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) дійшла висновку про те, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

За наведеного, доводи апеляційної скарги про неможливість прийняття до уваги вищевказаного Звіту про незалежну оцінку предмету іпотеки не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за відсутності відповідача, що призвело до ухвалення у справі помилкового рішення, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами цивільної справи.

Так, провадження у справі було відкрито 04 липня 2017 року та призначено справу до судового розгляду на 14 вересня 2017 року ( т.1, а.с.174). Відповідач про судовий розгляд був повідомлений завчасно - 28.07.2017 (т.1, а.с.175), скористався наданим процесуальним правом та подав заперечення на позов ( т.1, а.с.177-178). За день до судового засідання, а саме 13.09.2017 року, до суду першої інстанції надійшло клопотання від ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою відповідача та зайнятістю представника у іншому процесі ( т.1, а.с.179). Розгляд справи судом був відкладений на 23.10.2017 року, а в подальшому на 06.11.2017 року.

В судовому засіданні, яке відбулось 06.11.2017, представник відповідача ОСОБА_5 приймав участь у розгляді справи, надав пояснення щодо пред'явленого позову, заявляв клопотання (т.1, а.с.191), в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача було оголошено перерву до 20.11.2017, про що адвокат ОСОБА_5 був належним чином повідомлений (т.1, а.с.192).

15.11.2017 ОСОБА_1 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 20.11.2017 року, посилаючись на неможливість прибуття до суду.

Слід зазначити, що порушуючи питання про відкладення розгляду справи, ні ОСОБА_1, ні його представник не надавали суду будь-яких доказів на підтвердження обставин, на які вони посилались як на поважність причин своєї неявки. Не були долучені такі доказі і до заяви про перегляд заочного рішення, а ні до апеляційної скарги. Напроти, відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційної інстанції знову не з'явився, подавши не підтверджене належними доказами клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_1, діючи на власний розсуд, самоусунувся від доведення перед судом наявної у нього правової позиції, а, напроти, демонструє поведінку, яка направлена на свідоме затягування розгляду справи, що свідчить про зловживання наданими процесуальними правами.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права також не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів також приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль