ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року м. Чернівці

справа № 715/32/18

провадження 22-ц/822/96/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, Чернівецької міської ради, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним іпотечного договору, визнання права власності на частку в майні колгоспного двору, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 липня 2018 року (головуючий суддя у першій інстанції Цуренко В.А.),

встановив:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, Чернівецької міської ради, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним іпотечного договору, визнання права власності на частку в майні колгоспного двору.

В обґрунтування позову посилалися на те, що були зареєстровані та фактично проживали в господарстві своїх батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яке знаходиться по АДРЕСА_1, з часу свого народження та до зняття з обліку, що підтверджується випискою з погосподарської книги Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області.

Станом на 15 квітня 1991 року у вказаному господарстві були зареєстровані та проживали: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_7

В грудні 2017 року позивачам стало відомо, що їх батько - ОСОБА_3 , здійснив оформлення правовстановлюючих документів на вищевказане господарство повністю на себе, позбавивши їх права на частки у колгоспному дворі.

Проте, що батько позивачів оформив право власності на вказане господарство на себе їм стало відомо від батька, в грудні 2017 року, коли останній повідомив їх про те, що ним отримано повістку до Глибоцького районного суду Чернівецької області у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» про його виселення.

Позивачам також стало відомо, що ОСОБА_3, без їхнього відома та без їхньої згоди, як співвласників майна, 02 жовтня 2007 року, оформив іпотечний договір та передав в іпотеку АТ КБ «Приватбанк» вищевказане господарство.

Тому просили суд, визнати незаконним та скасувати рішення №67 від 09 серпня 2007 року, прийняте Старововчинецькою сільською радою Глибоцького району Чернівецької області про передачу у власність ОСОБА_3 житлового будинку та погосподарських будівель, розташованих по АДРЕСА_1. Визнати недійсним іпотечний договір серії ВКА/366903 виданий 02 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Кінащук Н.М., відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» господарство розташоване по АДРЕСА_1. Крім того, просили скасувати рішення Чернівецької міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №31894372 від 17 жовтня 2016 року, а саме про реєстрацію права власності на господарство, яке розташоване по АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» та вилучити вказані відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 210). Визнати за кожним з позивачів право власності на 1/4 частки нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 до складу якого входить: житловий будинок літ. «А», загальною площею 90.40 кв.м. в тому числі житлової площі 53.80 кв.м., сараї літ. «Б», «Г», «Ж», «З», «И», літня кухня літ. «В», гараж літ. «Д», убиральня літ. «Е», вимощення №1, огорожа №№1,2,3 загальною вартістю 19 699 гривень 25 коп.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 липня 2018 року частково задоволено вказаний позов: визнано частково неправомірним та скасовано рішення Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 9 серпня 2007 року № 67 про передачу у власність ОСОБА_3 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1; визнано недійсним в ? частині свідоцтво про право власності на цей будинок, видане 10 серпня 2007 року ОСОБА_3; визнано недійсним в ? частині іпотечний договір від 02 жовтня 2007 року, за яким ОСОБА_3 передав ПАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку вказаний будинок; вилучено з Державного реєстру іпотек відомості про перебування в іпотеці частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення Чернівецької міської ради відмовлено.

На вказане судове рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4, посилаючись на пропущення позивачами позовної давності при зверненні до суду із зазначеним позовом.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, належить колгоспному двору, членами якого, станом на 15 квітня 1991 року, були ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснив, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні;

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до ч. 1 ст.120 ЦК УРСР 1963 року, чинної на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно з ч.2 ст.123 ЦК УРСР 1963 року, чинною на час виникнення спірних правовідносин, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69.

Цими Вказівками передбачено, що визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі, відомостей щодо членів та майна колгоспного двору було покладено на сільські ради. Суспільна група господарства визначалась сільською радою залежно від роду занять голови господарства (сім'ї).

Як вбачається з витягу з погосподарської книги Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за 1991-1995 роки, довідки Старововчинецької сільської ради Глибоцького району від 22 грудня 2017 року № 1666, трудової книжки колгоспника, виданої ОСОБА_3, архівного витягу № 8 від 15 травня 21018 року, господарство, яке знаходиться по АДРЕСА_1 відносилось до суспільної групи господарств - колгоспний двір, членами якого, станом на 15 квітня 1991 року, були ОСОБА_3 - голова двору, ОСОБА_1 - син, ОСОБА_4 - син та ОСОБА_7 - донька.

Правомірність віднесення цього господарства до колгоспного двору не оспорюється і відповідачами.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що кожному члену колгоспного двору належить по 1/4 частині житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

Оскільки відповідачу ОСОБА_3 належить лише 1/4 частина вказаного будинку, то рішення суду першої інстанції про визнання частково неправомірним рішення Старововчинецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 9 серпня 2007 року № 67 про передачу у власність відповідачу ОСОБА_3 всього будинку з господарськими будівлями і спорудами, визнання частково недійсними свідоцтва про право власності на це майно, виданого ОСОБА_3, іпотечного договору від 2 жовтня 2007 року про передачу ОСОБА_3 ПАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку спірного будинку з господарськими будівлями і спорудами, а також визнання за позивачами права власності на майно колгоспного двору, ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим.

Оскаржуючи вказане судове рішення, апелянт посилається на пропущення позивачами позовної давності, що, на його думку, є підставою для відмови у задоволенні даного позову.

Апеляційний суд вважає, що доводи апелянта є необґрунтованими, виходячи з наступного.

За змістом ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, на яку посилається апелянт, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4 пояснили в судовому засіданні, що вони проживають окремо від їх батька - ОСОБА_3, дізналися про те, що батько оформив на себе право власності на належний їм та іншим членам колгоспного двору житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в грудні 2017 року і тоді ж дізналися про передачу батьком цього будинку в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ці обставини підтвердив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, який пояснив, що у 2007 році він оформив на себе право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 хоча знав, що цей будинок належить не тільки йому, а і його дітям: ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_7, і вказаний будинок передав в іпотеку банку. Про оформлення будинку на себе та передачу його в іпотеку своїх дітей не повідомив, оскільки розумів, що вони не дадуть свою згоду на це, і лише у листопаді 2017 року, коли банк поставив питання про його виселення з будинку, він розповів дітям про оформлення на себе права власності на спірний будинок та передачу його в іпотеку.

Вказані обставини також зазначені у заяві ОСОБА_3 від 28 листопада 2018 року, адресовані Чернівецькому апеляційному суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не мали можливості довідатися раніше про оформлення відповідачем ОСОБА_3 на себе права власності на спірний будинок та передачу його ПАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку.

Водночас ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів, що інформацію про порушення свого права позивачі могли отримати раніше.

Враховуючи викладене, суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови - 04 січня 2019 року.

Головуючий М. І. Кулянда

Судді : О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна