справа №619/1556/18
провадження №2/619/897/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Калиновської Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Суржкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дергачі матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, який в процесі розгляду справи нею був уточнений, в остаточній редакції позивач просила суд встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_2 з грудня 2006 року по вересень 2012 року; визнати право власності за нею на частку майна у праві спільної сумісної власності, а саме: холодильник «Норд» (165x65 см), хлібопічку німецького виробництва, телевізор «Самсунг» (діагональ 42см), морозильну камеру (165x65см), домашній кінотеатр «Самсунг» (блю-рей HD) та 5 колонок, пральну машину «Самсунг» на 6 кг.; визнати право власності за ОСОБА_2 на частку майна у праві спільної сумісної власності, а саме: цеглу СБК - 8 кліток жовтого кольору та 4 клітки червоного кольору, компютер/монітор - 25 см діагональ, процесор 2 ядра, 50 мішків цементу, три металопластикових вікна, з них 1.20x2 - одне вікно та 1.20х1 два вікна та автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1; в якості компенсації при поділі придбаного майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, яке було придбано з грудня 2006 року по 16.09.2016 рік стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 44 700 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2018 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено; накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_2, що знаходиться за адресою: Харківська область, Дергачівський район, Лужок, вул. Джерельна/Папаніна, б.1, а саме на автомобіль ВАЗ 2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, № кузова ХТА 7494; заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії повязані з відчуженням майна, а саме: холодильник «Норд», хлібопіч, телевізор «Самсунг», компютер (монітор 25 см діагональ), морозильна камера, домашній кінотеатр «Самсунг» (блю-рей HD) та 5 колонок, пральну машину «Самсунг».

В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що вона та відповідач ОСОБА_2 разом проживали у громадянському шлюбі з грудня 2006 року по 21.09.2012 року за адресою Харківська область, Дергачівський район, х. Лужок, вул. Джерельна /Папаніна/, 1. Домоволодіння в якому вони мешкали, є місцем реєстрації відповідача. За час спільного проживання, позивач з відповідачем вели спільне домашнє господарство, мали спільний бюджет, працювали, проводили ремонтні та будівельні роботи домоволодіння, держали худобу, огород, здійснювали догляд за літньою бабцею відповідача. В 2007 році мати позивача, ОСОБА_3 дала позивачу свій холодильник «Норд» (165x65 см) у тимчасове користування та до теперішнього часу холодильник незаконно утримує відповідач. В 2008 році фактичним подружжям за спільні кошти було придбано цеглу СБК - 8 кліток жовтого кольору та 4 клітки червоного кольору, в 2008 році хлібопічку німецького виробництва, в 2009 році телевізор «Самсунг» , компютер з монітором та процесором, в 2011 році придбано 50 мішків цементу, три металопластикових вікна, з них 1.20x2 - одне вікно, та 1.20x1 - два вікна та морозильну камеру (165x65см), в 2014 році фактичним подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1. З 22.09.2012 по 16.09.2016 позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, але спільне життя з відповідачем не склалося по причині несумісності характерів, в наслідок чого 19.09.2016 шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу в 2012 році за спільні кошти подружжя придбано домашній кінотеатр «Самсунг» (блю-рей НD) та 5 колонок, в 2016 році пральну машину «Самсунг» на 6 кг та автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1. Вищевказане майно та документи на нього, станом на час звернення з позовною заявою до суду, знаходиться у користуванні відповідача.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити, посилаючись на зазначене у позові.

Відповідач разом зі своїм представником у судовому засіданні заперечували проти позову, просили суд відмовити у його задоволенні.

ОСОБА_2 надав відзив, відповідно до якого вказав, що з позивачкою по справі, ОСОБА_4 він познайомився в 2006 році. Оскільки він працював далекобійником і дуже тривалий час був відсутнім, то ОСОБА_4 іноді залишалась у нього вдома на кілька днів, при цьому спільного господарства вони не вели, спільного бюджету не мали, спільних витрат не здійснювали. Ведення господарства в будинку за адресою: Дергачівський район, х. Лужок, вул. Джерельна (колишня Папаніна), 1 позивачка ніколи не займалась. В зазначеному будинку мешкає батько відповідача ОСОБА_5, а позивачка взагалі ніколи там не мешкала. Крім того, вказав, що з 2010 року він зареєстрований за адресою: Дергачівський район, х. Лужок, вул. Папаніна, 8. Лише 22 вересня 2012 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, однак спільне життя з позивачкою не склалось, спільних дітей вони не мали, в наслідок чого 17 вересня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Стосовно придбаного майна в період шлюбу відповідач вважає, що позивачем жодних належних доказів, які б підтверджували факт придбання такого майна нею до матеріалів позовної заяви не додано. Стосовно автомобіля відповідач вказав, що він був фактично придбаний ще в 2009 році, на підставі генеральної довіреності посвідченої 05.07.2009 року, реєстраційний номер в реєстрі 1582. тобто до реєстрації шлюбу з позивачкою, а в червні 2014 року він фактично перереєстрував придбаний раніше автомобіль на своє імя . Крім того зазначив, що даний автомобіль було придбано не за спільні кошти, а за кошти отримані від продажу автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2. З огляду на вказане, відповідач вважає , що зазначений автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає розподілу, а є його особистою приватною власністю.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Судом встановлено та документально підтверджено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 11 грудня 2001 по теперішній час, що підтверджується копією паспорта громадянина України МТ 464091.

Відповідач, ОСОБА_2 з 03.03.2010 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (Папаніна), буд. 8 Дергачівського району Харківської області, що підтверджується копією паспорта громадянина України МК 767880.

22.09.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ВЛ №192193, яке видано Виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області.

На теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною власністю, між позивачем та відповідачем не досягнуто.

Позивач в поданій до суду позовній заяві вказала, що вона та відповідач ОСОБА_2 разом проживали у громадянському шлюбі з грудня 2006 року по вересень 2012 року за адресою Харківська область: Дергачівський район, х. Лужок, вул. Джерельна /Папаніна/, 1, в звязку з чим просила встановити факт спільного проживання однією сімєю у вказаний період часу.

Відповідно звіту №0304.2/18 про оцінку майна від 05.04.2018 холодильник «Норд» був придбаний в 2007 році, хлібопічка німецького виробництва придбана у 2008 році, телевізор «Самсунг» (діагональ 42см) придбаний у 2009 році, морозильна камера (165x65см) придбана у2010 році, домашній кінотеатр «Самсунг» та 5 колонок придбані у 2012 році, пральна машинка «Самсунг» на 6 кг. придбана у 2016 році; компютер у сборі: монітор - 25 см діагональ, системний блок (процесор 2 ядра) був придбаний у 2009 році, 50 мішків цементу придбані у 2011 році, три металопластикові вікна придбані у 2011 році, цеглу СБК - 8 кліток жовтого кольору та 4 клітки червоного кольору, що придбані у 2008 році.

Так, відносини, пов'язані з встановленням юридичного факту та визнанням права власності, регулюються ЦПК України, Цивільним та Сімейним Кодексами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особливого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 7, 8 Сімейного кодексу, ст.372 ЦК України.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між - собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 Сімейного кодексу (ст. 74 ч.2 СК України).

Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 року по справі № 6-2253цс15: «Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім"ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти».

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України вказує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином вирішення питання про обсяг спільно нажитого майна, що належить до спільної сумісної власності і підлягає поділу між подружжям, у зв'язку з тим, що майно було придбано під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, залежить від вирішення питання про встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення чоловіком та жінкою спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Посилання позивача та її представника, що сторони проживали разом та жили разом як сім'я, як на доказ тільки на пояснення свідків, суд не вважає належним, оскільки беззаперечних доказів зазначеного під час розгляду справи суду надано не було. Крім того поясненнями наданими відповідачем повністю спростовуються факт проживання сторонами однією сімєю.

Між тим, суду не надано належних та допустимих доказів, які б містили інформацію про ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, виконання взаємних прав та обов'язків.

Так, суд при допиті свідків та наданих пояснень сторонами встановив, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, х. Лужок, вул. Джерельна /Папаніна/, 8, проте позивач стверджує що весь зазначений час вони проживали за іншою адресою; крім того відповідач тривалий час був у відрядженнях, то у суда відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю з 2006 року по 2012 рік.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача в якості свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, підтвердили той факт, що дійсно ОСОБА_2 працював далекобійником та постійно тривалий час був відсутнім за місцем мешкання, спірну машину дані особи купували за спільні кошти у період шлюбу.

Допитані свідки за клопотанням відповідача ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 підтвердили той факт, що дійсно ОСОБА_2 тривалий час в звязку з відрядженнями був відсутній та спільне господарство у проміжок часу з 2006 року по 2012 рік данні особи не вели, що ж стосується автомобіля то він дійсно був придбаний у 2014 року під час шлюбу.

Інших доказів, які підтверджують заявлені позивачем вимоги, в розпорядження суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що шляхом дослідження письмових доказів, допиту свідків по справі, було встановлено, що в період з грудня 2006 року по вересень 2012 року існування між сторонами саме сімейних відносин, які породжують спільні права та обов'язки, внаслідок яких виникає режим спільної сумісної власності, як у подружжя, не знайшло свого підтвердження, а оскільки друга позовна вимога про визнання за позивачем права власності на холодильник «Норд» (165x65 см), хлібопічку німецького виробництва, телевізор «Самсунг» (діагональ 42см), морозильну камеру (165x65см)., які придбані у вказаний період є похідною і залежить від встановлення вказаних вище обставин, то в даній частині позов задоволенню не підлягає.

Стосовно іншого майна, яке було придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами суд зазначає наступне.

Так, що стосується домашнього кінотеатру «Самсунг» з пятьма колонками, які були придбані у 2012 році та пральної машини «Самсунг», яка була придбана у 2016 році, то суду не надано доказів стосовно вказаного майна, а саме коли та ким воно було придбано.

Крім того, що стосується придбання морозильної камери «ОСОБА_5 М-7103-100» (а.с.97) згідно накладної №298 від 18 листопада 2014 року вона була придбана ОСОБА_13, а також металоплатикових вікон (а.с.98) договір №09/07 від 25.04.2006 року в якому замовник ОСОБА_11 суд зазначає, що дане майно не є спільною власністю подружжя.

В 2014 році було придбано автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу СХХ 079134 від 13.06.2014, тобто в той період часу коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Разом з цим, відповідач не погодився з тим, що даний автомобіль був придбаний виключно за спільні кошти подружжя, та зазначив, що придбав його за виручені кошти за продаж іншого автомобіля.

При цьому, відповідачем не надано належних доказів того, що кошти, отримані ним за продаж іншого автомобіля, дійсно були використані для купівлі спірного автомобіля, що в свою чергу спростовує доводи відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що автомобіль ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, придбаний сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі, в інтересах сімї та відповідно належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Позивач просить стягнути з відповідача половину вартості автомобіля, як компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності.

У відповідності до приписів ст.71СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71Сімейного кодексу України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, оскільки позивач, предявивши вказаний позов, фактично погодилась на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, однак відповідач відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину спірного автомобіля.

У зв'язку із частковим задоволенням позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати, за сплату судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 704,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму витрат повязаних з розглядом справи, за надання правничої допомоги та витрати за послуги виконання по незалежній оцінці майна, проте дана вимога є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано суду підтверджень вказаного.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ-2115, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з відповідача, ОСОБА_2, на користь позивача, ОСОБА_1 судові витрати в сумі 714 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до суду апеляційної інстанції або через Дергачівський районний суд Харківської області.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, х. Лужок, вул. Джерельна, 8.

Суддя Л. В. Калиновська