Справа № 201/5854/18
Провадження № 2/201/2030/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері,

В С Т А Н О В И В:

31.05.2018р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 (сина) про стягнення аліментів на її утримання (а.с. № 2 - 5).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.06.2018р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с. № 13).

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України проведено 06.11.2018р., в якому відповідачеві було відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків на підставі ст.ст. 77 - 78 ЦПК України (а.с. № 26-27, 102-103, 115, 117).

В межах підготовчого провадження сторони обмінялись відзивом та відповіддю на відзив у відповідності до положень ст. 178 та ст. 179 ЦПК України (а.с. № 19-25, 68-70, 106-109) .

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач - ОСОБА_2 є її сином, ІНФОРМАЦІЯ_1., інших дітей вона не має. Батьківських прав у відношенні сина не позбавлялася, від виконання батьківських обов'язків не ухилялася.

Вона є непрацездатною, пенсіонеркою, отримує мінімальну пенсію, перебуває у скрутному матеріальному становищі. Пенсії не вистачає на придбання продуктів харчування і часткової оплати комунальних послуг.

У 2015 році перенесла захворювання на запалення легень, має діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень III ступеню. З лютого 2016р. постійно потребує вживання ліків, які покращують дихання, приблизно 1 000 грн. щомісячно.

Син з сім'єю проживає з нею за однією адресою в будинку, а вона - в окремій прибудові до будинку. Будинок належить сину, вона не має права власності на будинок і син постійно її виганяє з будинку. Добровільно допомоги не надає, хоча є працездатним, працює таксистом, має заробіток, тому має можливість надавати матеріальну допомогу.

Оскільки син має нерегулярний, мінливий дохід, позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її утримання аліменти у твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісяця.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 05.07.2018р. надав відзив на позовну заяву (а.с. № 19 - 25), в якому вказав, що позивачка отримує пенсію за віком у розмірі, більшому ніж розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Крім того, позивачка не несе будь-яких витрат на оренду житла, сплату податку на землю. Частково сплачує послуги за електропостачання і водопостачання, оскільки у них лічильники встановлені окремо. Доказів того, що її пенсії вистачає лише на часткову оплату комунальних послуг, нею не надано.

Він є безробітним, перебуває на обліку у центрі зайнятості, його дружина не працює. На його утримані знаходиться троє дітей: донька від першого шлюбу, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, донька від другого шлюбу, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження. Донька, ОСОБА_3 мешкає окремо з колишньою дружиною, але він сплачує аліменти на її утримання у розмірі 500грн. щомісячно, був вимушений звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Позивачка, посилаючись на те, що має обструктивне захворювання легенів III ступені і потребує постійного вживання ліків з 2016р. на суму 1 000 грн. щомісячно, доказів цього не надала. У той же час, мати продовжує палити при такому захворюванні вже більше 40 років.

Мати негативно відносилася до нього в дитинстві, не піклувалася про нього, не виконувала батьківських обов'язків, його виховувала бабця ОСОБА_6, яка й подарувала йому будинок. Мати оскаржувала договір дарування, але рішенням суду їй було відмовлено у задоволенні її вимог. Він надав матері для проживання його основну частину, а сам з дружиною і дітьми перейшов жити у прибудову, яку у подальшому поліпшив і перетворив у повноцінний окремий будинок. Тому необґрунтованим вважає посилання позивачки про те, що він не піклувався про неї як матір.

Наразі відносини з матір'ю ще погіршилися, вона погано відноситься до його родини, постійно вчиняє сварки, у зв'язку із чим її було притягнуто до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї. Мати палить і купається у непристойному (оголеному) вигляді у дворі, що негативно впливає на духовний розвиток його дітей. Означене змусило його навіть встановити камери відео-спостереження.

З урахуванням викладеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивачка надала 17.09.2018р. відповідь на відзив (а.с. № 68 - 70), в якому не погодилася з доводами відповідача про їх взаємовідносини. Вона весь час працювала, отримувала велику заробітну плату, матеріально утримувала його, забезпечувала його відпочинок, на 18-річчя подарувала йому автомобіль. Син, в свою чергу її бив, знущався, дозволяв робити це своїй дружині, що підтверджується висновками СМЕ від 09.08.2006р., від 28.07.2016р. та від 02.05.2018р. Зазначала, що син перекривав їй водопостачання, незаконно підключався до її електромережі, внаслідок чого вона змушена була встановити окремі лічильники.

Відповідач на цю відповідь надав 02.11.2018р. свої заперечення (а.с. № 106 - 109), в яких наполягав на тому, що відповідачка не надала доказів того, що вона потребує матеріальної допомоги, зокрема, на лікування легенів, продовжує палити. Водночас, він сплачує не лише аліменти на старшу доньку, але й утримує дітей, які з ним проживають. Йому відомо, що мати тривалий час працює продавчинею у торговому кіоску з продажу тютюнових виробів у ФОП Білик. Однак, не може надати доказів цього. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_6 10.12.2018р. надала суду заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без її участі (а.с. № 121).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_7 (діє на підставі договору та ордеру від 02.07.2018р. - а.с. № 97, 98) також 10.12.2018р. надали суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, і задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. № 122, 123).

Оскільки сторони в судове засідання не з'явилися, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами.

Підстав для винесення по справі заочного рішення суду немає, оскільки не має сукупності умов передбачених ст. 280 ЦПК України (сторони обмінялись відзивом та відповіддю на відзив у відповідності до положень ст. 178 та ст. 179 ЦПК України).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 народження, є сином позивачки ОСОБА_1, що видно з копії дубліката свідоцтва про його народження (а.с. № 9).

Позивачка є непрацездатною, пенсіонеркою з 26.05.2009р. Як вбачається з довідки ГУПФУ в Дніпропетровській області від 24.04.2018р., розмір пенсійного забезпечення позивачки за віком складає по 1 651,90 грн. щомісячно у період з листопада 2017р. по березень 2018р. та 1 696,57 грн. з квітня 2018р. (а.с. № 10, 12).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на 2017 рік визначено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на 2018 рік визначено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність осіб: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Згідно зі статтею 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов'язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016р. у справі № 6-3066цс15.

Позивачка обґрунтовувала позовні вимоги посиланням на те, що вона є непрацездатною, отримує пенсію у розмірі 1 651,90 грн. у 2017 році і 1 696,57 грн. у 2018 році на місяць, більшу частину з яких витрачає на придбання продуктів харчування і оплату комунальних. Окрім того, потребує ще 1 000 грн. на придбання лікарських препаратів, що покращують дихання. Коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності не вистачає, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище вона потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати її повнолітній син.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

На момент розгляду цієї справи позивачка отримує пенсією за віком у розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, суд доходить висновку про відсутність підстав для надання їй додаткової матеріальної допомоги.

Вирішаючи цей спір, суд враховує те, що жодних доказів, які підтверджували витрати позивачки на оплату нею комунальних послуг, продуктів харчування, ліків тощо, які б перевищували прожитковий мінімум (або навіть розмір пенсії) нею не надано, а отже нею не доведена потреба у матеріальній допомозі.

З дослідженого судом висновка лікаря клініки медичної академії м. Дніпропетровська, респіраторно - відновлювального центру «Здоров'я легень» від 24.02.2016р., вбачається, що позивачка має діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень III ступеню. З лютого 2016р. позивачці прописані ліки, які покращують дихання (а.с. № 11).

Як вказує позивачка, витрати на ліки становлять приблизно 1 000 грн. щомісячно, проте жодних доказів того, що вона придбавала прописані ліки, суму витрат на їх придбання - не надала.

Сам по собі наданий документ щодо стану здоров'я позивачки не підтверджує обставин її щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії.

Поза увагою суду не може залишитися й той факт, що позивачка, маючи діагноз «хронічне обструктивне захворювання легень III ступеню», продовжує палити (а.с. № 52-57).

Окрім того, позивачкою не заперечуються і не спростовані посилання відповідача, що вона лише частково сплачує комунальні платежі, зокрема, сплачує лише за послуги з електропостачання і водопостачання, а податок на землю під домоволодінням позивач оплачує самостійно.

Як вбачається зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2012р. у справі № 412/8303/2012, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.01.2013р. (а.с. № 42 - 47), ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 19.02.2004р., відповідно до якого мати позивачки - ОСОБА_6 подарувала позивачеві ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1

Отже, ОСОБА_2 є власником означеного домоволодіння. Однак позивачка з 14.04.1974р. зареєстрована в ньому, що підтверджується відміткою про реєстрацію в її паспорті (а.с. № 7).

Цей доказ спростовує доводи позивачки про те, що відповідач її не зареєстрував у домоволодінні, оскільки вона була в ньому зареєстрована ще у 1974 році до укладення договору дарування у 2004 році. Отже, позивачка є повноцінним членом сім'ї власника і має однакове з ним право користування будинком. Вимоги про її виселення відповідач не пред'являв, а позивачка не зверталася до нього з вимогами про усунення перешкод у користуванні будинком.

Суд, надаючи оцінку доводам відповідача про неможливість сплачувати аліменти, вважає за необхідне зазначити, що його посилання на те, що він є безробітним, батьком трьох дітей, утримує неповнолітню доньку від першого шлюбу - ОСОБА_3, а його дружина не працює, у зв'язку з чим його матеріальний стан є вкрай нужденним, є необґрунтованими, оскільки це не є підставою для звільнення від сплати аліментів на користь матері в розумінні статті 202 СК України. Крім того, старша донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 досягла повноліття.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006р. роз'яснено судам, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК України).

Суд не може взяти до уваги у якості доказу ухилення від виконання батьківських обов'язків факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2018р. у справі № 201/4763/18 (а.с. № 50), оскільки такий факт мав місце у 2018 році, тобто, коли ОСОБА_2 вже було 40 років. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ст. 6 СК України).

Інші доводи відповідача про ухилення матір'ю від виконання батьківського обов'язку (що ним опікувалася лише бабця), наряду з тим, що мати не позбавлена батьківських прав, нічим не підтверджені.

А такі доводи сторін як: з боку позивачки - про насильство з боку сина, що підтверджується висновками СМЕ від 09.08.2006р., від 28.07.2016р. та від 02.05.2018р., про перекриття ним водопостачання, крадіжку електроенергії; а з боку відповідача - про непристойну поведінку матері, на підтвердження чого ним надані фотознімки (а.с. № 52-56) і записи з камер відео-спостереження (а.с. № 51), не мають можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони не мають відношення до розгляду цього спору і не є тими доказами, що зумовлюють задоволення або ж відмову у задоволенні вимог про утриманні непрацездатних батьків у розумінні ст. 202 СК (непрацездатність батька (матері), потреба в матеріальній допомозі).

Доводи позивачки про недостатність розміру її пенсії для нормальної життєдіяльності, наявність потреби в утриманні з боку сина не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, що зумовлює відмову у задоволенні її позовних вимог.

Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що позивачка при пред'явленні позову була звільнена від сплати судового збору за законом, а в задоволенні її вимог відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 202, 205 СК України, ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV, постановою Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006р., паровими позиціями Верховного Суду України у постанові від 13.04.2016р. у справі № 6-3066цс15, Верховного Суду у постанові від 10.10.2018р. у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.