Категорія 23 Головуючий у 1-й інстанції Курбанова Н.М.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

27 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Принцевської В.П.

секретаря Тулянкіної М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області, постановлено 25 вересня 2018 року у м.Маріуполі (повне рішення складено 29 вересня 2018 року), у справі за позовом Маріупольської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по орендній платі за користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року Маріупольська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по орендній платі за користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі рішення Маріупольської міської ради від 07 серпня 2007 року №5/14-2335, між Маріупольською міською радою та ОСОБА_2 20 вересня 2007 року було укладено договір оренди земельної ділянки. Згідно умов якого, Маріупольська міська рада передала, а ОСОБА_2 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1, площею 0,1568 га, строком на 10 років, до 07 серпня 2017 року, з фіксованою платою у розмірі 2% від грошової оцінки земельної ділянки за рік. Згідно розрахунку Департаменту фінансів Маріупольської міської ради станом на 14 квітня 2017 року, за період з 01 серпня 2011 року по 28 лютого 2017 року, відповідач має заборгованість з орендної плати за договором оренди земельної ділянки у розмірі 103 195 грн. 22 коп., а також суму пені, нараховану за невнесення орендної плати у встановлені договором строки, у розмірі 13 348 грн. 06 коп. У зв'язку з чим, просив стягнути з відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 116 543 грн. 28 коп.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Маріупольської міської ради заборгованість з орендної плати за користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1568 га (кадастровий номер НОМЕР_1) у сумі 103 195 грн. 22 коп. та пеню у розмірі 13 348 грн. 06 коп., а разом 116 543 грн. 28 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Маріупольської міської ради судовий збір у сумі 1748 грн. 14 коп.

Зобов'язано Управління державного казначейства у місті Маріуполі повернути Маріупольській міській раді, 73 грн. 86 коп. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення № 24 від 02 лютого 2017 року.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 порушив умови договору оренди земельної ділянки, у зв'язку із чим сума з орендної плати за користування земельною ділянкою та пеня підлягають стягненню з нього у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд не застосував норми спеціального Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-УІІ з тих підстав, що помилково вважає відповідача не суб'єктом господарювання. З 10 січня 2007 року позивач був зареєстрований (№2 014086) як фізична особа-підприємець та здійснював господарську діяльність на території м.Маріуполя, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Комплекс - магазин з підвалом та пункт прийому склотари з підвалом по АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_2, відповідно до договору купівлі-продажу від 20 листопада 2006 року №5262 та витягу з державної реєстрації права власності на нерухоме майно Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 21 листопада 2006 року №12579560. Діючим на той час законодавством не вимагалось укладення договорів оренди землі щодо комерційних об'єктів саме з фізичною особою-підприємцем.

Згідно положень ст.6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року держава на державному рівні звільняє бізнес від орендної плати за користування державним та комунальним майном на території проведення АТО (м.Маріуполь) на період з 14 квітня 2014 року до 08 червня 2016 року.

Вважає, що у позивача відсутні підстави для нарахування орендної плати у розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки, оскільки п.п.4.3. пункту 4 Договору оренди земельної ділянки від 20 вересня 2007 року передбачено орендну плату за землю в розмірі 2% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік. Зміни в п.п.288.5.1 пункту 288.5 ст.288 Податкового кодексу України набрали чинності з 01 квітня 2014 року. Однак, позивач в своїх розрахунках розраховує 3% річної ставки плати за землю починаючи вже з 01 серпня 2011 року. При цьому позивач не надав суду доказів з приводу того, що звертався письмово до відповідача для укладання додаткової угоди про зміну розміру орендної плати.

До того ж, відповідач сплачував кошти більше ніж потрібно було за договором, вважаючи їх такими, що сплачені наперед. У відповідача відсутня заборгованість, тому не має законних підстав для нарахування та стягнення пені. Також, положеннями ст.258 ЦК України встановлено термін позовної давності щодо нарахування пені - один рік.

У відзиві на апеляційну скаргу Маріупольська міська рада вказує, що рішення суду є законним, обґрунтованим та прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Орендна плата за користування відповідачами земельною ділянкою в повному обсязі та своєчасно не сплачена. В результаті сума заборгованості за договором становить 103 195 грн. 22 коп. та пені 13 348 грн. 06 коп., а разом 116 543 грн. 28 коп.

Посилання відповідача на те, що судом не застосовані норми ст.6 Закону України «Про тимчасові заходи на час проведення антитерористичної операції» є безпідставним, оскільки Велика Палата Верховного Суду Постановою від 13 березня 2018 року у справі №306/2004/15-ц дійшла певного висновку, тому наявність статусу підприємця у ОСОБА_2 з 11 січня 2007 року по 29 грудня 2016 року не може свідчити про те, що з моменту державної реєстрації як фізичної особи - підприємця він виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття в оренду чи у власність земельної ділянки. У разі позбавлення статусу підприємця він не позбавляється набутих раніше цивільних прав і обов'язків фізичної особи, зокрема і права власності, користування земельною ділянкою отриманою для підприємницької діяльності.

Також вказує, що постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 14 березня 2017 року встановлено, що за положеннями ст.288.5.1 розмір орендної плати встановлюється у договорі, але річна сума платежу не може бити меншою, для категорій земель відмінних від земель сільськогосподарського призначення - трикратного розміру земельного податку. Дані положення закріплені в Податковому кодексі України в редакції станом на 01 січня 2011 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, заперечення представника позивача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом, відповідно до рішення Маріупольської міської ради від 07 серпня 2007 року №5/14-2335, між Маріупольською міською радою та ОСОБА_2 20 вересня 2007 року було укладено договір оренди земельної ділянки, який було зареєстровано у Маріупольському міському відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 25 вересня 2007 року за 304.07.162.00426.

Згідно умов даного договору, Маріупольська міська рада передала, а ОСОБА_2 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1, площею 0,1568 га, строком на 10 років, до 07 серпня 2017 року, з фіксованою платою у розмірі 2% від грошової оцінки земельної ділянки за рік.

Відповідно до розрахунку Департаменту фінансів Маріупольської міської ради станом на 14 квітня 2017 року, за період з 01 серпня 2011 року по 28 лютого 2017 року, відповідач має заборгованість з орендної плати за договором оренди земельної ділянки у розмірі 103 195 грн. 22 коп. та останньому нарахована пеня у розмірі 13 348 грн. 06 коп.

Крім того, сторони у п.5.1. та п.9.1.1. договору оренди погодили, що земельна ділянка Маріупольською міською радою передана в оренду орендарю з правом самостійного на ній господарювання і з метою та цільовим призначенням для роздрібної торгівлі у неспеціалізованому магазині функціонування магазину.

Відповідно до п.4.4., п.4.5 зазначеного договору оренди землі, орендна плата за землю вноситься за базовий податковий (звітний) період щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Розмір орендної плати за земельну ділянку змінюється у разі індексації у встановленому законом порядку грошової оцінки. У разі індексації грошової оцінки земель міста Маріуполя. Орендар зобов'язаний вносити орендну плату у новому розмірі з дня індексації.

Так, відповідно до ст.206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Плата за землю справляється у вигляді орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки землі.

Згідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі», орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду) є однією з істотних умов договору оренди земельної ділянки.

Земельним Кодексом України, а саме ст.96, встановлений обов'язок землекористувачів, у тому числі орендарів, своєчасно сплачувати орендну плату за користування землею, що також узгоджено сторонами у п.9.2.8 договору оренди земельної ділянки від 20 вересня 2007 року.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець землі має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Таке ж право орендодавця закріплено у п.9.3.1.4 договору оренди, укладеного між сторонами.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Пунктом 4.11 договору оренди, укладеного між сторонами, узгоджено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% від несплаченої суми за кожен день прострочення, доки суму простроченої орендної плати не буде повністю сплачено, але не більше ніж 120 % річної облікової ставки НБУ, діючої на день виникнення боргу або на день його погашення, в залежності від того, яка з цих величин більше.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі дійшов помилкового висновку, що на відповідача ОСОБА_2 не поширюється дія спеціального Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, оскільки він не є суб'єктом господарювання.

Згідно ч.1 ст. 318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст.2 цього Кодексу. А відповідно до останньої учасниками цивільних відносин визнаються: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави й інші суб'єкти публічного права.

Частиною другою ст.2 ЗК України визначено, що суб'єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. А відповідно до ст.80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч.2 ст.93 ЗК України).

Отож, надання у власність або оренду земельної ділянки не залежить від наявності у фізичної особи статусу підприємця.

Відповідно до ст.42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (ч.1 ст.320 ЦК України). Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, земельної ділянки, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч.2 ст.50 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Згідно ч.1 ст.128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст.58 цього Кодексу.

У відповідності з ч.1 ст.58 ГК України суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Натомість, згідно ч.8 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Саме з такого розуміння матеріального права та встановлених обставин виходила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі №306/2004/15-ц.

З огляду на викладені, укладення ОСОБА_2 договору оренди земельної ділянки як фізичною особою не позбавляло його права здійснювати господарську діяльність. Після зняття з реєстрації відомостей про ФОП в державному реєстрі він не втратив права оренди на землю.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач не є суб'єктом господарювання, оскільки згідно вимог п.2 ч.2 ст.55 ГК України суб'єктами господарювання суб'єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці, а згідно матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 здійснював господарську діяльність та був зареєстрований, відповідно до закону, як фізична особа-підприємець в період з 11 січня 2007 року по 29 грудня 2016 року.

Крім того, згідно п.5.1., п.9.1.1. договору оренди землі, укладеного між сторонами, земельна ділянка Маріупольською міською радою була надана в оренду орендарю з правом самостійного на ній господарювання і з метою та цільовим призначенням для роздрібної торгівлі у неспеціалізованому магазині.

Статтею 6 Закону України «Про тимчасові заходи на час проведення антитерористичної операції» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) під час проведення антитерористичної операції суб'єкти господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, звільняються від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Проведення АТО на території міста Маріуполя Донецької області є загальновідомим фактом, який, на підставі ч.3 ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування.

08 червня 2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо безперешкодної діяльності органів місцевого самоврядування» від 17 травня 216 року, яким ст.6 була викладена у новій редакції.

Так, за ст.6 вищевказаного Закону у новій редакції закріплено звільнити суб'єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими ч.4 ст.4 Закону.

Згідно ч.4 ст.4 Закону, перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затверджуються Кабінетом Міністрів України, який забезпечує своєчасну їх актуалізацію.

В Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та Перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженні розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р, місто Маріуполь Донецької області не входить.

Таким чином, оскільки відповідач, на підставі ст.6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо безперешкодної діяльності органів місцевого самоврядування» від 17 травня 2016 року), як суб'єкт господарювання, який здійснював діяльність на території проведення АТО, був звільнений від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності, тому підстави для нарахування та стягнення заборгованості за договором оренди землі за період з квітня 2014 року по травень 2016 року відсутні з огляду на те, що місто Маріуполь, де відповідач здійснював господарську діяльність входив у Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджених розпорядженнями КМУ №1053-р від 30 жовтня 2014 року та від 02 грудня 2015 року №1275-р.

З набранням чинності Законом України від 17 травня 2016 року і зміною редакції ст.6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» припинили існувати встановлені законом підстави для не нарахування відповідачу орендної плати за землю.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для зарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 ст.288 ПК України встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХІІІ ПК України; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12% нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, підпункт 288.5.1 пункту 288.5 ст.288 ПК України викладено в такій редакції: розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3% нормативно грошової оцінки.

Тобто законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.14 пункту 16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Отже, з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 ст.288 цього Кодексу (з урахуванням внесених до нього змін) та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п.5.2 ст.5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 ст.288 ПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з розрахунку орендної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з дня набрання чинності ПК України 01 січня 2011 року, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Нормативна грошова оцінка вищевказаної земельної ділянки складає: на 2011- 2014 роки - 548,91 грн./м.кв., на 2016 рік - 982,45 грн./м.кв. (з урахуванням коефіцієнту індексації 1,433), на 2017 рік - 1041,40 грн./м.кв. (з урахуванням коефіцієнту індексації 1,106).

З матеріалів справи вбачається, що у період з серпня 2011 року по червень 2014 року відповідачем орендна плата сплачувалась дещо у більшому розмірі ніж було нараховано. Останній вважає, що ці суми мали бути спрямовані на погашення його грошового зобов'язання (податкового боргу).

Згідно приписів пп.14.1.115 п.14.1 ст.14 ПК України, надміру сплачені грошові зобов'язання це суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Відповідно до пп.17.1.10 п.17.1 ст.17 ПК України платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно приписів п.87.1. ст.87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є, зокрема, суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів. Сплата грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена, зокрема, за рахунок помилково надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів.

Статтею 43 ПК України передбачено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають повернення платнику відповідно до цієї статті та ст.301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу. У цьому випадку повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов'язання проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу.

Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язанням є подання платником податків заяви про таке повернення, в якій має бути зазначено напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку чи на погашення боргового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів.

Наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787 затверджено Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного чи місцевих бюджетів, який зареєстрований в МЮУ 25 вересня 2013 року за №1650/24182, яким встановлені аналогічні вимоги, що і в ПК України.

Зважаючи на викладене, оскільки за ОСОБА_2 обліковується надмірна сплата з орендної плати, наявність якої підтверджена матеріалами справи, для повернення якої відповідач не подав відповідну письмову заяву, оскілки вважає, що напрям перерахування цих коштів повинен бути саме за майбутні платежі, а податковий орган не підготував висновок про їх повернення та не подав такий висновок для виконання відповідному органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, колегія вважає, що відповідач як платник податків за землю має право на зарахування залік надміру сплачених коштів за майбутні платежі.

Таким чином, згідно розрахунку позивача за період з 01 серпня 2011 року по квітень 2014 року та з липня 2016 року по лютий 2017 року включно, з урахування внесення відповідачем часткової оплати, сума заборгованості з орендної плати за землю складає 24 621 грн. 37 коп., яка підлягає стягненню з відповідача.

Виходячи з договірних зобов'язань сторін на суму заборгованості нарахована пеня у розмірі 1066 грн. 06 коп., яка нарахована виходячи з облікової ставки НБУ 14,0% за формулою: сума заборгованості х на 120 % облікової ставки НБУ/кількість днів у році х на кількість днів прострочення платежу ((1051,98 х 120% х 14% / 365 х 31) + (4903,18 х 120% х 14% / 365 х 30) + (8754,38 х 120% х 14% / 365 х 30) + (12605,58 х 120% х 14% / 365 х 30) +(16456,78 х 120% х 14% / 365 х 31) + (20539,07 х 120% х 14% / 365 х 30) + (24621,37 х 120% х 14% / 365 х 15)).

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду підлягає зміні, із стягненням з ОСОБА_2 на користь Маріупольської міської ради заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою у сумі 24 621грн. 37 коп. та пені у розмірі 1066 грн. 06 коп., в решті частини рішення суду підлягає залишенню без змін, у зв'язку з чим апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2018 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Маріупольської міської ради заборгованість з орендної плати за користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1568 га кадастровий номер (НОМЕР_1) у сумі 24 621 (двадцять чотири тисячі шістсот двадцять одна) грн. 37 коп. та пеню у розмірі 1066 (одна тисяча шістсот шість) грн. 06 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 січня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

В.П. Принцевська