П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 22-4157 Головуючий у1-й інстанції - Шум Л. М.

Унікальний №759/5930/16-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

НевідомоїТ. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Обслуговуючого кооперативу &q?

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 у квітні 2016 року пред'явив в суд позов до ОК &quan;ГК Верстат-7&qu'f; про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та заборгованості за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 квітня 2014 року він був прийнятий на роботу до ГБК &q?у ;Верстат 7&q?ят; на посаду охоронника, 25 лютого 2016 року відповідач видав наказ №13/К-2016 про звільнення позивача, при цьому, з даним наказом позивач був ознайомлений лише 06 квітня 2016 року. Також позивач зазначає, що з наказом не погоджується, трудових обов'язків, типових правил внутрішнього трудового розпорядку від не порушував, до винесення наказу заходи дисциплінарного стягнення не застосовувались. Також, позивач зазначає, що спірний наказ про звільнення не містить конкретного поступку, відповідно до якого застосовується відповідачем перше дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. При цьому, зазначає, що інформація щодо дати його звільнення та підстав звільнення, яка міститься в контролюючих органів та внесена до трудової книжки позивача, є суперечливими. Крім того, зазначає, що при звільненні порушено строки виплати заробітної плати більше ніж за 1 місяць, видача трудової книжки та здійснення розрахунку при звільненні здійснено із затримкою. Наказ про звільнення видано раніше, ніж фактично повідомлено про звільнення. У зв'язку з невиплатою заробітної плати, позивачу завдано моральну шкоду, що полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, позбавлення засобів існування, можливості купувати необхідні речі, змінився звичайний стан життя.

З урахуванням збільшення позовних вимог позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача щодо звільнення, його, ОСОБА_3 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити на посаді охоронника, стягнути заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з лютого 2014 року по лютий 2016 року в розмірі 9 324 грн. 96 коп., заборгованість за час вимушеного прогулу за період з березня 2016 року по січень 2018 року у розмірі 63 675 грн. 45 коп., компенсацію за втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 10 449 грн. 57 коп., грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 4 893 грн. 90 коп., допустити негайне виконання щодо поновлення на роботі та стягнення заборгованості заробітної плати за один місяць, стягнути компенсацію моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року позовні вимоги задоволені частково.

Суд визнав незаконним та скасував наказ № 13/К-2016 від 25 лютого 2016 року ГБК &qu/К;ВЕРСТАТ- 7&q?ют; щодо звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України ОСОБА_3

ОСОБА_3 поновлений на посаді охоронника ОК &qu ;ГК ВЕРСТАТ-7&q?са; з 26 лютого 2016 року.

Суд стягнув з ОК &qu'f;ГК ВЕРСТАТ-7&qu>С; на користь ОСОБА_3 9324 грн. 96 коп. заборгованості з невиплаченої заробітної плати за період з 01 лютого 2014 року по 25 лютого 2016 року; 63 675 грн. 45 коп. заборгованості з заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з березня 2016 року по січень 2018 року; 10 449 грн. 57 коп. компенсації за втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати; 4893 грн. 90 коп. грошової компенсації за не використані дні щорічної відпустки; 5 000 грн. моральної шкоди, а всього 93 343 грн. 88 коп., суми зазначені без урахування податків та обов'язкових платежів.

Суд допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Не погодившись з рішенням суду, ОК &qu4.;ГК Верстат-7&q?сь; в особі голови правління Рудніцького В. В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі (т.2, а.с.26-27).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, ОСОБА_5 заперечувала проти її задоволення та вказала, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, з урахуванням усіх обставин справи, повним та всебічним дослідженням доказів, а тому просила апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін (т.2, а.с.43-47).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників справи: представника відповідача, адвоката ОСОБА_6, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, представника позивача, ОСОБА_5, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються встановлені районним судом обставини щодо перебування позивача у трудових відносинах із ОК &q?еб;ГК Верстат-7&quу ;, підстав та причин його звільнення.

Відповідно до п. 1.1 статуту ГБК &qu-s;Верстат-7&q?ід; від 22 січня 2003 року, кооператив був організований з метою забезпечення членів кооперативу індивідуальними гаражами для автомашин, під'їзними шляхами, збудованими за власні кошти членів кооперативу, а також для експлуатації і управління цими гаражами.

Відповідно до нової редакції статуту ОК &qu4.;ГК Верстат-7&q?о ; від 17 травня 2017 року кооператив створюється з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативу на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю, поділу між ними витрат та можливих ризиків (п. 3.1). Предметом діяльності кооперативу є здійснення будівництва та спільної експлуатації комплексу індивідуальних гаражів для зберігання транспортних засобів, які належать членам кооперативу (п. 3.2.1). Вищим органом управління є загальні збори (п. 9.1.1).

10 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся голови правління кооперативу із заявою про прийняття його на роботу.

10 лютого 2014 року наказом ГБК &qut-;Верстат-7&qu10; №4-к-2014 позивача було прийнято на посаду охоронника з випробувальним терміном один місяць. Вказані відомості внесено до трудової книжки позивача.

Відповідно до посадової інструкції від 14 січня 2014 року, до обов'язків охоронника належить: охорона об'єктів, здійснення візуального контролю за територією та об'єктом, що охороняється, пропуск працівників, відвідувачів, автомобільний та інші види транспорту і випуск їх з території, перевіряти цілісність об'єкту, наявність замків та інших замикальних пристроїв, цілісність конструктивних елементів об'єкта, приміщень, місць зберігання транспортних засобів, наявність пломб, відбитків печаток, інших цінностей, повідомляти керівникові про неможливість прийняти об'єкт під охорону, приймати та здавати об'єкт із записом про це в &quпр;Журналі передачі змін&q?з ;, контролювати периметр огорожі, охоронно-пожежної сигналізації, засобів зв'язку, охорони, освітлення, забезпечувати зберігання інвентарного майна.

Інструкцією з організації та здійснення охорони, охороннику забороняється: нести службу за відсутності посвідчення, залишати пост, за винятком надання допомоги в запобіганні порушень, самостійно відлучатись від безпечного маршруту руху при обході території, відпочивати в невстановлений час, самостійно залишати пост охорони не попередивши та не врегулювавши питання з управляючим. Відлучений зобов'язаний залишити заяву і обов'язково про свою відсутність попередити зміну іншого посту, записати в &q?іс;Журналі передачі змін&q? п; коли і за чиїм дозволом покинув зміну.

26 січня 2016 року відповідачем виданий наказ №4/К-2016 про винесення зауваження ОСОБА_3 за неналежне виконання ним посадових обов'язків згідно посадової інструкції та попереджено про застосування до нього більш суворих мір адміністративного впливу. ОСОБА_3 з даним наказом був ознайомлений.

Відповідно до виписки з протоколу №7-2016 зборів членів ГСК &quви;Верстат-7&q?ко; від 24 лютого 2016 року ОСОБА_3 порушує посадову інструкцію, перевищує свої повноваження, самовільно відпустив з поста охоронника працівника, не узгодивши такі дії з управляючим, на зауваження не реагує, ображає інших працівників, неодноразово залишав місце чергування, невчасно приходить на зміну. Правління постановило рекомендувати звільнити ОСОБА_3 на підставі п. З ст. 40 КЗпП України з 25 лютого 2016 року, не табелювати його, не виплачувати заробітну плату, у зв'язку із систематичним невиконанням посадових обов'язків охоронника.

24 лютого 2016 року головою правління Рудніцьким В. В. затверджено акт про те, що охоронник ОСОБА_3 відмовився надавати письмові пояснення щодо причин постійного невиконання посадових обов'язків.

Згідно з вищезазначеним Актом позивачу запропоновано отримати заробітну плату та оголошено наказ про звільнення з 25 лютого 2016 року, підпис про ознайомлення з яким останній відмовився ставити.

24 лютого 2016 року відповідач запропонував ОСОБА_3 отримати копію спірного наказу (про звільнення від 25 лютого 2016 року), трудову книжку та заробітну плату. Отримати кошти та документи позивач відмовився.

25 лютого 2016 року наказом ГБК &qut-;Верстат-7&qu25; №13/К-2016 за систематичне невиконання працівником ОСОБА_3 без поважних причин обов'язків, покладених на нього посадовою інструкцією та трудовим договором, звільнено охоронника ОСОБА_3 з 25 лютого 2016 року. Відомості про звільнення внесено до трудової книжки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про поновлення на роботі районний суд виходив з такого.

До винесення оспорюваного наказу про звільнення ОСОБА_3 до позивача не застосовувалися жодні заходи дисциплінарного стягнення, відповідно до положень ст. 147 КЗпП України, зокрема - догана.

Оголошене ОСОБА_3 наказом №4/К-2016 від 26 січня 2016 року зауваження не може бути визнане судом заходом дисциплінарного стягнення.

У наказі №13/К-2016 від 25 лютого 2016 року відсутні обов'язкові відомості щодо конкретного проступку позивача, відповідно до якого застосовується перше дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Відповідно до наказу про звільнення, підпис позивача ОСОБА_3 у відведеному для цього місці в наказі відсутній, нижче на документі позивачем зроблено відмітку про те, що копію наказу він отримав 06 квітня 2016 року, з даним документом не погоджується.

Не оспорюючи висновків районного суду по суті позовних вимог про поновлення на роботі відповідач у своїй апеляційній скарзі вказує на порушення норм процесуального права при вирішенні цієї частини позову, оскільки позивач 9 листопада 2016 року подав заяву про збільшення позовних вимог, яка за своєю суттю передбачала одночасну зміну предмета та підстав позову, а суд помилково прийняв таку заяву та розглянув її.

Ці доводи апеляційної скарги відповідача відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки спростовуються змістом заяви про збільшення розміру позовних вимог від 09 листопада 2016 року (т. 1, а.с.111-116).

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором (ст.5, п.5.ч.3 ст. 175 ЦПК). Відтак при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини.

У даному випаду ОК &qupa;ГК Верстат-7&qu='; помилково ототожнив викладення прохальної частини позовних вимог у редакції, яка більш чітко відповідає способу захисту порушеного права, визначеному законом, із зміною предмету позову, оскільки предметом позову було поновлення трудових прав унаслідок незаконного звільнення з ініціативи власника (визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі) і цей предмет залишився незмінним.

Відповідно до роз'яснень наданих у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 &q?му;Про практику розгляду судами трудових спорів&q?ку; із подальшими змінами у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того, пунктом 23 вищезазначеної постанови роз'яснено, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У даному випадку судом першої інстанції правильно встановлено, що до звільнення за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП до ОСОБА_3 не застосовувались дисциплінарні стягнення, передбачені ст. 147 КЗпП України.

Громадські стягнення трудовим колективом до позивача також не застосовувались. Зауваження ОСОБА_3, винесене Наказом № 4/К - 2016 від 26 січня 2016 року Голови правління &q?ак;ГБК Верстат-7&qu16; за неналежне виконання посадових обов'язків (а.с.50), не може бути визнане судом громадським стягненням чи стягненням, наприклад, передбаченим Статутом ОК &q?тя;ГК Верстат-7&q?ен;.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_3 за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України проведене з порушенням трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі, відповідає обставинам справи і доводами апеляційної скарги не спростовується.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Водночас доводи апеляційної скарги відповідача про те, що висновки районного суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, заслуговують на увагу та приймаються апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині з огляду на наступне.

Задовольняючи позов у цій частині районний суд виходив з того, що розрахунок заборгованості відповідно до норм чинного законодавства України щодо невиплаченої заробітної плати за період з лютого 2014 року по лютий 2016 року (здійснення перерахунку ставки, враховуючи коефіцієнт інфляції), компенсації за втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, грошової компенсації за не використані дні щорічної відпустки проведений представником позивача у відповідності до вимог закону.

Жодних інших міркувань щодо цих позовних вимог та оцінки наявних у розпорядженні суду письмових доказів нарахування та виплати ОСОБА_3 заробітної плати в означений період районним судом не наведено.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги відповідача апеляційний суд виходить з наступного.

З наявних у матеріалах справи письмових доказів, які були надані суду першої інстанції на підтвердження нарахування та виплати позивачу заробітної плати, убачаються наступні обставини.

Посадовий оклад охоронника ОК &quan;ГК Верстат-7&qu'f; згідно штатного розкладу з 01 жовтня 2012 року складав 700 грн. і до 17 травня 2017 року не змінювався (т.1, а.с.221).

За даними зведеної відомості нарахування, утримання та видачі на руки заробітної плати ОСОБА_3 за період з лютого 2014 року по лютий 2016 року (т.1, а.с.216) на посадовий оклад позивача кожного місяця нараховувалась індексація, після чого розмір заробітної плати збільшувався шляхом проведення доплати відносно мінімальної заробітної плати відповідно до рівня, установленого наказами Голови правління (т.1, а.с.217-218).

Ураховуючи наведене, правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати відсутні.

Грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки виплачується працівнику за його бажанням (ч.4 ст. 83 КЗпП) або при звільненні (ч.1 ст.83 КЗпП).

У даному випадку позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки обґрунтовувались положеннями ч.1 ст. 83 КЗпП України - виплата грошової компенсації у разі звільнення працівника.

Водночас, заявляючи такі вимоги, позивач вважає своє звільнення незаконним і просить поновити його на роботі. При поновленні на роботі проводиться виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплата компенсації за невикористану відпустку у такому випадку не передбачена.

Ураховуючи наведене правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки відсутні.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки правові підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі відсутні, визначений районним судом з урахуванням наявності цієї заборгованості розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зменшенню до 41 400 грн., виходячи із середньомісячної заробітної плати позивача 1 380 грн. (т.1 а.с.216 звор.) та 30 місяців вимушеного прогулу до дня ухвалення рішення районного суду (1380 х 30).

Тому рішення районного суду в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з ОК &q?ре;ГК Верстат-7&q? з; на користь ОСОБА_3, з 63 675 грн. 45 коп. до 41 400 грн.

За правилом ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Оскільки при визначенні розміру компенсації відшкодування моральної шкоди районний суд виходив із доведеності всіх порушень трудового законодавства, зазначених у позові, визначений районним судом розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн., також підлягає зменшенню, відповідно до характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимог розумності і справедливості, до 3000 грн. Тому рішення суду в цій частині також підлягає зміні.

У зв'язку з частковим скасуванням рішення суду першої інстанції рішення в частині вирішення питання розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОК &qu п;ГК Верстат-7&q?ях; в дохід держави, з 8 810 грн. до 1653 грн. 60 коп. (дві немайнові вимоги твердою ставкою та одна майнова вимога за мінімальною ставкою, встановленими законом, - 551,20 х 3).

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу &quin;ГК Верстат-7&qupa; задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди змінити.

Зменшити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Обслуговуючого кооперативу &q?ір;ГК Верстат-7&q?бі; на користь ОСОБА_3, з 63 675 гривень 45 копійок до 41 400 (сорок однієї тисячі чотирьохсот) гривень. Сума зазначена без врахування податків та обов'язкових платежів.

Зменшити розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Обслуговуючого кооперативу &q? р;ГК Верстат-7&q? н; на користь ОСОБА_3, з 5000 гривень до 3000 (трьох тисяч) гривень.

У зв'язку з чим, рішення в частині вирішення питання розподілу судових витрат змінити.

Зменшити розмір судового збору, який підлягає стягненню з Обслуговуючого кооперативу &que=;ГК Верстат-7&qut'; в дохід держави, з 8810 гривень 00 копійок до 1653 (однієї тисячі шістсот п'ятдесяти трьох) гривень 60 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2018 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома