Провадження № 2/761/1747/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача

ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач 1), ОСОБА_5 (далі - відповідач 2) ОСОБА_6 (далі - відповідач 3) про вселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1968 році сім'я позивача придбала квартиру в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1. Вся сім'я була прописана у вказаній квартирі. Квартира знаходиться на другому поверсі вказаного буднику. Починаючи з 1968 року позивач із сім'єю безперервно проживали за адресою АДРЕСА_1. На підтвердження свого постійного проживання за вказаною адресою, позивач надає копію паспорта з відповідною відміткою, пояснює, що усі інші документи, які можуть підтвердити право власності знаходяться у вказаній квартирі, проте потрапити позивач не може, оскільки відповідачі незаконно 30.08.2016 року в результаті непорозуміння з ОСОБА_1 вигнали її з дому. Відповідачі є сусідами позивача, проживають за адресою: АДРЕСА_4. Вони вважають вказану квартиру виключно своєю власністю, та чинять перешкоди у користуванні позивачем своїм житлом, не дають можливості повернутися додому. За вказаною адресою змінені замки на вхідній хвіртці (брамі) до подвір'я вказаного будинку, у зв'язку з чим позивач не може зайти на подвір'я свого житла. Додатково позивач пояснив, що вказана квартира є єдиним його житлом. Відповідачі добровільно не надають позивачу доступу до приміщення, у зв'язку з цим, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

Тому позивач просив суд вселити його у квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою судді від 15.01.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 14.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, зазначив, що відповідач 1 вселився в квартиру АДРЕСА_1, оскільки там ніхто не проживав, без правових підстав, але він є родичем власника, чому не було оформлено право власності та чому не зверталися з позовом про визнання позивача, таким, що втратив право користування квартирою йому невідомо.

У судове засідання відповідач 2, 3 не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, відзиву на позовну заяву не надали, звернулися до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні, ОСОБА_7, яка була допитана в якості свідка, зазначила, що є донькою позивача, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6, позивач проживає у свідка, ОСОБА_3 його виживав зі Ставропольської, були бійки, він там проживав з 1968 року, викликали поліцію, писали заяви, але поліція не допомогла, влітку 2016 року приїхали з адвокатом, побачили, що двері в кімнату замуровані, свідка та позивача в квартиру не впустили, по АДРЕСА_1 свідок проживав до 1978-1980 року, а потім приходив до позивача, ОСОБА_3 постійно погрожував позивачу, з 2014 року позивач не залишався на ніч в квартирі, оскільки не було води, ішла до свідка, позивач зареєстрований в квартирі, хотів зробити ремонт, але в 2013 році відбулася бійка, а в 2014 році потрапив до лікарні.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представник відповідача 1, свідка, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступних підстав.

Рішенням судової колегії по цивільним справам Київського міського суду від 31 березня 1983 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 про виселення ОСОБА_1,ОСОБА_7,ОСОБА_7,ОСОБА_9 відмовлено. Також відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири дійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3.12.2004 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Шевченківської районної у м.Києві ради, треті особи : ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою визнано за ОСОБА_1 право власністю на кв.АДРЕСА_1 (на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2005 року було роз'яснено вищевказане рішення суду та визнано за позивачем право користування 1/4 частиною земельної ділянки, прилеглої до будинку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.06.2011 року рішення від 3.12.2004 скасовано за нововиявленими обставинами і рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2012 в задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Шевченківської районної у м.Києві ради, треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 3.07.2012 вищевказане рішення суду залишено без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києві від 03.07.2012 позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю та визнання права користування земельною ділянкою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_12, треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_1 - відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду від 26 вересня 2014 року - залишено без змін.

Судами встановлено, що 12.06.1958 року ОСОБА_14 подарувала своєї матері ОСОБА_8 1/2 частину незакінченого будівництвом домоволодіння по АДРЕСА_1.

20 серпня 1968 року ОСОБА_8 видала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_19. чоловіка позивачки завдаток в сумі 3800 крб. за продану йому частину будинку АДРЕСА_1,що складається із кімнати 18 кв.м, кімнати 20 кв.м,кухні 25 кв.м,тобто повністю другий поверх,пойменований квартира. АДРЕСА_1 та сходи на. другий поверх загального входу та половину саду, що відноситься до цього будинку. Купівлю-продаж домовились здійснити за 5000 крб. З отриманням даного завдатку ОСОБА_8 дозволила ОСОБА_15 зайняти зазначену житлову площу.

В подальшому договір купівлі-продажу офіційно укладений не був.

12.04.1973 року ОСОБА_8 склала заповіт яким заповіла своїм онучкам ОСОБА_16 та ОСОБА_17 по 1/4 частині вказаного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

24.10.1987 року ОСОБА_17 отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/4 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_2 , її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_6 отримали свідоцтва про право на спадщину на 1/8 частину домоволодіння кожний та зареєстрували своє право власності у БТІ.

При цьому, зазначено, що ОСОБА_8 не являється власником будинку або його частини, розташованого по АДРЕСА_1, договір дарування 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1, засвідчений П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 12.06.1958 року по реєстру №9159 між ОСОБА_14 і ОСОБА_18 не визнано дійсним.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Позивач зазначає, що з 1968 року із сім'єю безперервно проживали за адресою АДРЕСА_1, пояснив, що зараз до вказаної квартири потрапити не може, оскільки відповідачі незаконно 30.08.2016 року в результаті непорозуміння з ОСОБА_1 вигнали її з дому. Відповідачі є сусідами позивача, проживають за адресою: АДРЕСА_4. Вони вважають вказану квартиру виключно своєю власністю, та чинять перешкоди у користуванні позивачем своїм житлом, не дають можливості повернутися додому. За вказаною адресою змінені замки на вхідній хвіртці (брамі) до подвір'я вказаного будинку, у зв'язку з чим позивач не може зайти на подвір'я свого житла. Додатково позивач пояснив, що вказана квартира є єдиним його житлом. Відповідачі добровільно не надають позивачу доступу до приміщення, у зв'язку з цим, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом з метою захисту своїх законних прав та інтересів.

Судом встановлено, що позивач прописаний за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта (а.с. 5-7).

В матеріалах справи містяться докази того, що у позивача із відповідачами були конфлікти, на підтвердження чого представником позивача надано докази, а саме: копію матеріалів кримінального провадження, з яких вбачається, що відповідачі уже намагалися порушувати право позивача на проживання, в тому числі завдавали тілесних ушкоджень та навіть замуровували вхідні двері до квартири АДРЕСА_1, в ході конфлікту ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 було нанесено тілесні ушкодження громадянином ОСОБА_3

Відповідно до протоколу допиту свідка від 16.10.2013 року ОСОБА_5 повідомив, що він нікого не бив та не штовхав, і в його присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 нікого не били та не штовхали.

Відповідно до протоколу допиту свідка від 16.10.2013 ОСОБА_6 повідомила, ні вона ні ОСОБА_3 нікого не били і не штовхали. Ніякого телефону не бачила.

Відповідно до протоколу допиту свідка від 17.10.2013 ОСОБА_3, повідомив ту ж інформацію, що й його сестра ОСОБА_6 ОСОБА_6 стверджує, що квартира АДРЕСА_1, що розташована на 2 поверсі, нікому не належить. Також ОСОБА_6 повідомила, що існували спори про власність на квартиру АДРЕСА_1 і в даний час вона ОСОБА_6 та її брат ОСОБА_3 оформлюють на неї право власності. Але спори ще не закінчені.

Крім того, з наданих доказів вбачається, що між сторонами відбувалися сварки, суперечки щодо права власності на зазначену вище квартиру, також встановлено, що позивач проживав у спірній квартирі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так, Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно п. 33 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 Цивільного процесуального кодексу України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку стосовно набуття права користування жилої площі у квартирі, яка належить на праві власності фізичній особі, впливає на правовий статус осіб, які в них проживають.

Як встановлено судом, позивач у 1968 році був зареєстрований у спірній квартирі, тобто при його реєстрації та вселенні було дотримано порядку, передбаченого діючим законодавством, власник квартири не заперечував проти вселення та проживання позивача, крім того, факт користування позивача квартирою до 2004 року встановлено рішеннями судів, що підтверджує беззаперечне право позивача на користування зазначеною житловою площею на законних підставах, проте відповідачі без законних підстав чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про вселення до приміщення знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження того, що його право на проживання у квартирі порушено та потребує захисту, обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а саме, те, що позивач у 1968 році був зареєстрований у спірній квартирі, тобто при його реєстрації та вселенні було дотримано порядку, передбаченого діючим законодавством, власник квартири не заперечував проти вселення та проживання позивача, крім того, факт користування позивача квартирою до 2004 року встановлено рішеннями судів, що підтверджує беззаперечне право позивача на користування зазначеною житловою площею на законних підставах, проте відповідачі без законних підстав чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про вселення знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 280, 352-353 ЦПК України; ст.ст. 13, 311, 383, 391 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_5 (АДРЕСА_5), ОСОБА_6 (АДРЕСА_4) про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 13.12.2018 року.

Суддя