Провадження № 2/202/1444/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 листопада 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря -Некрасової А.О.,

представника відповідача -ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання частини договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість на свою користь за кредитним договором № DN80AM100040408 від 09.01.2008 року у розмірі 10 614,95 дол. США; з ПАТ Акцент-банк, ОСОБА_2 солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн., стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № DN80AM100040408 від 09.01.2008 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 18 614,68 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 9,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.01.2015 року. Проте, в порушення умов договору ОСОБА_2 свої зобов'язання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду.

Вимоги до відповідача ОСОБА_2, що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв'язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред'явленим до стягнення боргом.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості була задоволена.

Ухвалою суду від 26 квітня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано і справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

26.06.2018 року представник відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання частини кредитного договору недійсною. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вважає, що пункти 2.2.3, 3.7, 6.2, 7.1 кредитного договору №DN80AM100040408 від 09.01.2008 року суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання частини договору недійсним. Також, відповідно до позовної заяви ПАТ КБ ПриватБанку (основного позову) та розрахунків наданих банком, банк нарахував у рахунок погашення заборгованості комісію за рахунок позивача, але за які саме послуги стягується комісія не зазначив, що є незаконним. Просив до вимог банку за основним позовом застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позову; визнати пункти 2.2.3, 3.7, 6.2, 7.1 кредитного договору №DN80AM100040408 від 09.01.2008року - в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 979,37 дол. США та сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,25 відсотків від суми виданого кредиту на придбання автомобілю, сплати винагороди за надання моніторингу за останній платіж - недійсними.

При новому розгляді справи представник позивача за основним позовом в судове засідання не з'явився, надав через канцелярію суду відповідь на відзив, у якій вказав, що АТ КБ «Приватбанк» було дотримано строк позовної давності при зверненні до суду, у зв'язку з чим обставини, на які посилається представник відповідача ОСОБА_2 не відповідають дійсності. Стосовно договору поруки вказав, що посилання представника відповідача АТ «Акцент-Банк» на його фіктивність вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Позовні вимоги за основним позовом підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_1 в судовому засіданні просив у задоволенні основного позову відмовити, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав і просив задовольнити.

Представник відповідача АТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з'явився. Надав через канцелярію відзив, в якому зазначив, що у АТ «Акцент-Банк» є правонаступником ПАТ «Акцент-Банк», що підтверджується витягом із Статуту. У АТ «Акцент-Банк» відсутні відомості про укладення договору поруки № 167 від 20.10.2010. Також як вбачається з розрахунку заборгованості та договору поруки, на момент укладення договору поруки, боржником вже було допущено прострочення погашення заборгованості за кредитом та ПАТ КБ "ПриватБанк" фактично мав підстави для дострокового стягнення заборгованості, що свідчить про фіктивність даного правочину. Просив відмовити в задоволенні основного позову в частині позовних вимог до АТ «Акцент-Банк». Просив розглядати справу за відсутності представника АТ «Акцент-Банк».

Суд, заслухавши представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_1, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги за основним позовом не підлягають задоволенню та позовні вимоги за зустрічним позовом також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.01.2008 року між відповідачем ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», його правонаступником, у свою чергу, є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») був укладений кредитний договір № DN80AM100040408, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 18 614,68 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 9,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.01.2015 року.

Згідно з п.7.1 Договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 18614,68 дол. США на наступні цілі: 12242,06 дол. США на купівлю автомобілю (споживчі цілі), а також у розмірі 6,75 дол. США для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN80AM100040408 від 09.01.2008 року; договором особистого страхування № DN80LK100040408 від 09.01.2008 року на строк до 08.01.2009 року у сумі 673,31 дол. США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 979,37 дол. США та у розмірі 4713,13 дол. США на сплату страхових платежів у випадках згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору.

Згідно до п.2.2.3 позичальник зобов'язується, сплатити Банку винагороду згідно з п.п.3.7, 6.2, 7.1 даного Договору.

Відповідно до п.3.7 позичальник сплачує Банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п.7.1 даного Договору. Якщо згідно з п.7.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі ( зазначеному в п.7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення Кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього Періоду сплати до дня остаточного погашення Кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по Кредитному договору не проводиться.

Відповідно до п. 6.2, при невиконанні Позичальником умов, передбачених п.2.2.1 Договору, Банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченим Позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № DN80AM100040408 від 09.01.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір застави рухомого майна, забезпеченням виступає CHEVROLETAVEO, SF69Y 2007 р. в., НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1.

Вимоги до відповідача ОСОБА_2 були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" (правонаступником якого є АТ «Акцент-Банк») договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов'язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором №DN80AM100040408 від 09.01.2008 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п'яти років.

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Як вказав у позовній заяві позивач, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору № DN80AM100040408 від 09.01.2008 року, заборгованість за ним станом на 30.10.2012 р. склала 11 866,51 дол. США, в тому числі: 4 670,04 дол. США заборгованість за кредитом; 1 854,57 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 633,25 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 3 708,65 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обов'язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Заперечуючи обставини позову, відповідач просив застосувати до основного позову строк позовної давності та відмовити в його задоволенні у зв'язку з закінченням строку позовної давності.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, висвітленою в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом встановлено, що Банком було пред'явлено Повідомлення від 10.09.2008 року про вимогу дострокової сплати за кредитом. Зазначено про необхідність до 20.09.2008 року сплати заборгованість у повному обсязі у розмірі 13 558,76 доларів США. Також повідомлено про можливість звернення стягнення на предмет застави.10.09.2008 року співробітником «ПриватБанку» у присутності ОСОБА_2 було оглянуто, описано та забрано заставний автомобіль для реалізації. Відповідно до Акту прийому автомобілю позичальника ОСОБА_2, автомобіль переданий на його реалізацію та зарахування за нього коштів до 20.09.2008 року, що і підтверджується самим актом. Отже, пред'явленням повідомлення та отриманням автомобілю на реалізацію банком було змінено термін повернення кредиту частинами до 08.01.2015 року на повернення всією сумою в строк до 20.09.2008 року.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами до 08.01.2015 року, був змінений кредитором на повернення всією сумою в строк до 20.09.2008 року з моменту отримання вимоги.

Аналогічні позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 (14-10 цс 18) та Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц.

Тому, строк позовної давності за повернення суми кредиту необхідно вираховувати з дати визначеної в повідомленні, а саме 20.09.2008 року. А, отже, строк давності зі зверненням до суду сплив 21.09.2011 року, а позивач звернувся з позовом до суду лише 05.11.2012.

З урахуванням положень ст. 257 ЦК України, у зв'язку зі спливом позовної давності у задоволенні вимог за основним позовом необхідно відмовити.

Стосовно вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання частини кредитного договору недійсною, а саме визнання пунктів 2.2.3, 3.7, 6.2, 7.1 кредитного договору №DN80AM100040408 від 09.01.2008 року - в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 979,37 дол. США та сплати щомісячної винагороди у розмірі 0,25 відсотків від суми виданого кредиту на придбання автомобілю, сплати винагороди за надання моніторингу за останній платіж - недійсними.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначити зміст договору, який вони укладають і формують його конкретні умови.

Зміст договору становлять умови ( пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст.627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст.632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві.

В судовому засіданні встановлено, що Кредитним договором та Договором застави чітко визначені зобов'язання сторін, а їх укладення у встановленому законом порядку свідчить про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підпис відповідача під договорами свідчить про його ознайомлення з усіма їх умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.

Крім того, 10.09.2008 року співробітниками ПАТ КБ «ПриватБанк» в присутності ОСОБА_2 було оглянуто, описано та забрано залоговий автомобіль для реалізації.

Згідно з Довідкою Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 13.07.2018 року №31/4-С-122 відповідно до наявної інформації, 14.11.2008 року у Дніпропетровському МРЕВ-1 автомобіль CHEVROLETAVEO, SF69Y 2007 р. в., НОМЕР_3 на підставі доручення серії ВКТ №598383 ВІД 13.11.2008 було знято з обліку для реалізації. Автомобіль реалізовано.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи укладений сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та Загальними умовами кредитування, які є невід'ємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, тому суд дійшов висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем за зустрічним позовом, судом не встановлено, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення зустрічної позовної заяви та вимушений в позові відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись: ст. ст. 256,257, 525, 526, 530, 554, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, ), ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) про стягнення заборгованості- відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»(01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) про визнання частини договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення складено 10.12.2018 року.

Суддя Л.П. Слюсар