Справа № 316/1456/17
Провадження № 2/316/77/18
"07" серпня 2018 р. м.Енергодар
Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:
головуючого судді Вільямовської Н.О.
секретар судового засідання Рябуха О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодара цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Енергодарський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради, про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
за участю: позивача: ОСОБА_1,
представника третьої особи - служби у справах дітей
Енергодарської міської ради: Феськової Н.О.,-
20.09.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Енергодарського міського суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, після уточнення якого 22.11.2017 року (а.с.24-25) та від 23.11.2017 року (а.с.27-28) зазначивши третіх осіб, які на заявляють самостійних вимог на предмет спору: Енергодарський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради, про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з підстав визначених ст.ст.125, 128, 180 СК України, у спосіб захисту визначений ст.16 ЦК України, в обґрунтування якої зазначила наступне:
З травня 2016 року мала відносини з відповідачем ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, оскільки відповідач був одружений та мав неповнолітню дитину, однак як запевнив відповідач позивача, з дружиною він відносини не підтримує. Разом проживали близько місяця, в червні 2016 року позивач завагітніла, про що повідомили відповідача, проте у зв'язку з тим що о його планів дитини не входила, вони розійшлися. В липні 2016 року знову відновили стосунки на короткотривалий час. Однак, відповідач пішов, на телефонні дзвінки та повідомлення не відповідав. В жовтні 2016 року відповідач зову відновив стосунки з позивачем на тиждень та потім пішов остаточно. ІНФОРМАЦІЯ_8 позивач народила сина - ОСОБА_4. Прізвище, ім'я та по-батькові дитини - записано з її слів, оскільки відповідач, будучі батьком дитини, самоусунувся від її виховання, будь-якої допомоги по вихованню та утриманню дитини не надав. Дитина повністю перебуває на утриманні позивача, у зв'язку з чим в неї склалось тяжке матеріальне становище, оскільки вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку. Неодноразові намагання домовитися з відповідачем щодо надання матеріальної допомоги на дитину, позитивного наслідку не дали, хоча відповідач працює та має можливість надавати допомогу на дитину.
Після уточнення позовних вимог, просила суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, батьком дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3; Стягувати щомісячно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, на користь ОСОБА_1, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 - аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітків (доходів), однак не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 20 вересня 2017 року; Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок; зобов'язати Енергодарський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, внести зміни до актового запису про народження №130 складеного 17 березня 2017 року на ОСОБА_4, а саме: зазначити у графі «батько»: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, Україна.
22.09.2017 року ухвалою суду провадження по справі було відкрито (а.с.10).
Ухвалою від 30.11.2017 року уточнені позовні вимоги прийнято до провадження (а.с.35).
В судовому засідання позивач ОСОБА_1 уточнені вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, надала пояснення, які фактично співпадають зі змістом позову, доповнивши їх наступним - проживали з відповідачем в АДРЕСА_1, разом зі мною та відповідачем, у квартирі також проживали її донькою- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, племінник- ОСОБА_9. З пологового будинку відповідач дитину не забирав, однак йому було відомо, що вона ІНФОРМАЦІЯ_8 народила дитину, через спільних знайомих.. В квітні 2018 року позивач спілкувалась в мережі Інтернет з відповідачем, відповідно до змісту якої зрозуміла, що відповідач не бажає надавити допомогу дитині, їй не відомо чи сплачує відповідач аліменти іншим особам. На дитину ОСОБА_4 отримує соціальну допомогу до досягнення трирічного віку, а також отримує аліменти на першу дитину та допомогу як мати одиначки.
Представник третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради - Феськова Н.О., надала пояснення, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Представник третьої особи: Енергодарського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області - в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява, відповідно до змісту якої просять розглянути справу у відсутності їх представника (а.с.17)
В судове засідання відповідач- ОСОБА_2 не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про зміну зареєстрованого місця проживання, відомостей про місце роботи, відзиву або заперечень на позовну заяву - до суду не надав. Про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином: через оголошення у пресі - газеті «Запорізька правда» №43 від 26.10.2017 року, відповідно до ч. 9 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (надалі -ЦПК України), в редакції від 18.03.2004 р. із змінами, яка діяла до 15.12.2017 року (а.с.23). Крім того, неодноразово, судом надсилалися повістки на ім'я відповідача рекомендованою поштовою кореспонденцією «Укрпошта» за зареєстрованою у встановленому законом порядку його адресою місця проживання, відповідно до інформаційної довідки з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.22), однак до суду повернулися поштові конверти з відміткою «Укрпошти», які свідчать про неотримання відповідачем поштових відправлень (а.с.16, 26, 93, 120, 121). Крім того, відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 р., відповідач викликався до суду через оголошення розміщене на офіційному веб-порталі «Судова влада» (а.с.99).
Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 р., учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений належним чином про розгляд справи, керуючись ст. 280 ЦПК України, враховуючи наявність згоди позивача про розгляд справи у відсутності відповідача та постановлення заочного рішення, суд, ухвалив: провести розгляд справи за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наданих доказів.
Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість наданих доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних підстав.
Позовна заява надійшла до суду 20.09.2017 року.
З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції.
В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Отже дана справа розглядається в порядку ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року (зі змінами).
Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ч.2, ч.3 та ч.4 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, відноситься до є основної засади судочинства.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Так, вирішуючи питання про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду.
Згідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Законодавець встановлює перелік осіб, які вправі подати позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, яка утримує та виховує дитину.
Згідно із частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні та приймає до судового розгляду, якщо дитина народжена матір'ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч.1 ст.135 СК). Відповідно до п.5 зазначеної Постанови, спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі мiж собою i не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далi- органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним iз батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.
Щодо предмету доказування у даній категорії справі, то Сімейний Кодекс України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. (Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 16.05.2018 року у справі №591/6441/14-ц)
Згідно п.п.18 п.1 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 №52/5 (у редакції наказу
Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5), якщо мати дитини не перебуває у шлюбі та немає спільної заяви батьків, прізвище та громадянство батька дитини зазначається за прізвищем та громадянством матері, а власне ім'я та по батькові - за вказівкою матері у заяві про державну реєстрацію народження відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (додаток 4). Графи актового запису про народження "Дата народження", "Місце проживання" в розділі "Відомості про батька" у цьому випадку не заповнюються.
Згідно свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4, серія НОМЕР_2 виданого 17 березня 2017 року Енергодарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, у графі «батько» - зазначено ОСОБА_7, у графі «мати» - ОСОБА_1 (а.с.6) та згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька, зазначено у графі «відомості про батька»: ОСОБА_7 (а.с.7), а крім того, зазначено, Відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України (а.с.7-зворот). Згідно довідки з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради, позивач по справі зареєстрована разом з малолітньою дитиною за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8а)
З наданих, за участю практичного психолога Енергодарського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді- ОСОБА_8 (а.с.123), пояснень неповнолітнього свідка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, підтверджено посилання позивача та судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивач по справі), яка є йому тіткою, та ОСОБА_2 (відповідач по справі) перебували у близьких стосунках друг з другом з травня 2016 року та проживали як родина у одній кімнаті, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, яка є чотирьох кімнатною. Він сам проживав у цій же квартирі в іншій спальні. Крім них, в квартирі, в іншій кімнаті, також проживала донька ОСОБА_1 - ОСОБА_5. Приблизно через місяць їх стосунків, ОСОБА_2 поїхав. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що вона неодноразово телефонувала та писала ОСОБА_2, однак як розвивалися їх стосунки надалі свідку не відомо.
Свідок ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7, у судовому засіданні також підтвердила факт постійного спільного проживання протягом травня-червня 2016 року позивача та відповідача однією родиною. Пояснивши також, що бачила, як позивач та відповідач здійснювали спільні покупки, разом працювали, бачила відповідача у квартирі в якій вони жили з позивачем. Зі слів позивача їй відомо, що відповідач мав дружину та дитину. Їй відомо, що позивач завагітніла на цій підставі вони посварилися з відповідачем та в кінці червня 2016 року відповідач пішов від ОСОБА_1 та вони перестали спільно проживати. Після розриву стосунків позивач та відповідач деякий час спілкувалися. Однак всю вагітність позивач була сама, та і після народження сина, відповідач участі у житті дитини не приймав.
Зазначеними доказами підтверджені посилання позивача на наявність спільних шлюбних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства з відповідачем, без державної реєстрації шлюбу, у період з травня по червня 2016 року.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З метою з'ясування обставин викладених у позовній заяві, а саме: підтвердження чи спростування посилань позивача на те, що біологічним батьком малолітньої дитини - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8, є саме відповідач, судом було задоволено клопотання позивача (а.с.45) та ухвалою по справі призначались судові біологічні експертизи за експертною спеціальністю «Молекулярно-генетичні дослідження» (а.с.49, 85-86), копії яких направлялись на адресу відповідача рекомендованою поштовою кореспонденцією «Укрпошта» та участь у яких, відповідно до повідомлень з експертної установи (а.с.54, 61, 71, 95)- була проігнорована відповідачем не дивлячись на зобов'язання відповідача ухвалою суду від 23.03.2018 року - явки до експертної установи з метою участі у проведенні експертного дослідження (а.с.59). Крім того, згідно повідомлення з експертної установи від 30.07.2018 року №8-694, ймовірний батько малолітньої дитини- ОСОБА_2, 1990 року народження (відповідач по справі) - до експертної установи не з'явився, у зв'язку з чим біологічні зразки отримані не були, у зв'язку з чим призначене ухвалою експертне дослідження за матеріалами цивільної справи № 216/1456/17 не може бути проведене (а.с.118).
За період розгляду справи відповідач до суду ні заяв, ні клопотань не надавав.
Отже, в судовому засіданні встановлено факт ухилення відповідача від участі у проведені експертного дослідження з метою встановлення батьківства.
Експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази.
Об'єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, буквального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини.
Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.
В пункті 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
При цьому, законодавець у ст.109 ЦПК України, чітко врегулював наслідки ухилення від участі в експертизі, зазначивши, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Враховуючи наведені норми матеріального та процесуального права, встановлені обставини якими доведено перебування позивача та відповідача у сімейних стосунках, приймаючи до уваги свідоме ухилення відповідача від проведення експертизи та виходячи з інтересів дитини, суд вважає необхідним визнати відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України - батьком дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження: місто Енергодар, Запорізька область, Україна.
Нормами ст.ст.1, 2, 18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що внесення змін до актового запису цивільного стану, в тому числі про народження дитини, проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.
Відповідно до ч.1 ст.134 СК України, на підставі рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
Отже, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо внесення Енергодарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, змін до актового запису про народження ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 за №130 складеного 17 березня 2017 року, відомостей про батька та зазначення у графі «батько»: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, Україна.
Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.
Згідно приписів ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
У відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р. (надалі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізичного, так і духовно.
Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними та той з батьків хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Також законодавець у статтях 187, 189 Сімейного Кодексу України передбачив, що допомога на дитину оформлюється або письмовою заявою про проведення відрахувань з доходу, або письмовим договором посвідченим нотаріально.
Оскільки суд дійшов висновку, що відповідач по справі є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_4, отже, відповідач, відповідно до зазначених норм, повинен надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини до досягнення дитиною повноліття. В матеріалах справи відсутні докази які б свідчили про добровільне надання відповідачем матеріальної допомоги позивачу на утримання дитини.
Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 1 статті 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.
Позивач просить стягувати щомісячно з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини його заробітків (доходів) починаючи з дати звернення до суду, враховуючи вищезазначені вимоги закону, а також: рівність батьків неповнолітньої дитини перед законом щодо забезпечення необхідних умов для нормального всебічного розвитку неповнолітньої дитини, однакову відповідальність обох батьків перед законом, відсутність доказі зі сторони відповідача про наявність обставин, які можуть вплинути на розмір аліментів (незадовільний стан здоров'я, обмеження фізичних можливостей, тощо - відповідно до ч.1 ст.182 СК України), суд, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки даний розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги закону та обов'язку батька утримувати свою неповнолітню дитину.
Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що позивач звернулась до суду 20.09.2017 року, при цьому сплативши судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією (а.с.1), при цьому позивач, на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів.
Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму сплаченого при зверненні до суду судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. судом встановлено, що дійсно позивачем, при зверненні до суду, було сплачено судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією від 20.09.2017 року (а.с.1) та враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в їх основній частині, також підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача розміру сплаченого судового збору в сумі 640 грн. 00 коп.
Як зазначалось, позивач звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів, отже, суд, з урахуванням вимог п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», ч.6 ст.141 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з відповідача на корись держави суму судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в розмірі 640 грн. 00 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 77-81, 83, 89, 128, 130, 131, 223, 228, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 273, 280-284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Енергодарський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області в особі служби у справах дітей Енергодарської міської ради, про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, Україна, батьком дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження: місто Енергодар, Запорізька область, Україна.
Енергодарському міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, до актового запису про народження ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 за №130 складеного 17 березня 2017 року Енергодарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, внести наступні зміни у відомості про батька - зазначити у графі «батько»: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, Україна.
Стягувати щомісячно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, Україна, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10, місце народження: село Балки Василівський район Запорізька область, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 - аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження: місто Енергодар, Запорізька область, Україна, в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітків (доходів), однак не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 20 вересня 2017 року.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, Україна, судовий збір на користь держави в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3, Україна, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 - понесені судові витрати які складаються з розміру сплаченого судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя: Н. О. Вільямовська