Справа № 240/718/18
Провадження № 2/240/255/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року смт. Олександрівка

Олександрівський районний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Щербак Ю.В.,

за участі:

секретаря судового засідання Рєзнік Г.О.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2018 року він набув право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, та земельні ділянки надані для обслуговування будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою - с. Новобахметьєве Олександрівського району Донецької області, вул. Молодіжна, буд. 23 (раніше буд.№ 19). Крім позивача, в даному будинку зареєстрований син колишнього власника будинку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач по справі не проживає в житловому будинку з дня придбання його позивачем. Місце знаходження ОСОБА_2 позивачу не відомо. За таких обставин порушуються права позивача, як власника майна, на вільне володіння та користування будинком.

На підставі викладеного позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком № 23 (раніше № 19) по вул. Молодіжній в с. Новобахметьєве Олександрівського району Донецької області.

Позивач в судовому засіданні повністю підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні .

Відповідач у судове засідання не зявився про час розгляду справи належним чином повідомлений, будь-яких заяв до суду не надавав.

У звязку з повторною неявкою відповідача, повідомленого про час і місце судового засідання, суд, відповідно до вимог ст. 223, 280-282 ЦПК України, прийняв рішення про заочний розгляд справи , оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, встановив таке.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3, за реєстровим № 1138, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, та земельні ділянки, надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також ведення особистого селянського господарства, розташованих по вул. Молодіжній, буд. 19, с. Новобахметьєве, Олександрівського району Донецької області ( а.с. 15, 17, 19).

Право власності на вказаний житловий будинок та земельні ділянки, площами 0,25 га, 0,3546 га, позивачем ОСОБА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 4 жовтня 2018 року за № 28226392 ( 16, 18, 20).

ОСОБА_1 належним чином виконав всі узгоджені стороною за договором купівлі-продажу істотні умови і свої зобов'язання, в тому числі і щодо повної оплати продавцю ОСОБА_4 узгодженої вартості будинку. Іншого відповідачем не доведено.

Як вбачається з довідки Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області № 30 від 17 жовтня 2018 року, на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради Олександрівського району Донецької області від 24.09.2014 року № 6/46-264 «Про упорядкування та затвердження назви сел, вулиць та нумерації будинків по сільській раді», та запису № 11-0367-1 погосподарської книги № 6 будинок, який належить ОСОБА_1 в с. Новобахметьєве, вул. Молодіжна, будинок № 19, перенумерований на будинок № 23, вул. Молодіжна, с. Новобахметьєве ( а.с. 11).

Згідно довідки з місця проживання та склад сім'ї, наданої виконавчим комітетом Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області 19 грудня 2018 року № 491, за адресою: вул. Молодіжна, буд. № 23 с. Новобахметьєве Олександрівського району Донцької області зареєстровані та проживають: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, його дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, та земельні ділянки, надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства по вул. Молодіжній, буд. 19 (нині буд. № 23), с. Новобахметьєве Олександрівського району Донецької області від 4 жовтня 2018 року є дійсним, його не змінено, не скасовано, та не визнано в судовому порядку недійсним.

Документів чи інших доказів, які б підтверджували правовідносини між колишнім власником ОСОБА_4, або з позивачем, як власником на даний час, відповідачем суду не надано.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого

цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням.

У випадку припинення права власності особи на житлове приміщення, припиняється і право користування (проживання) у цьому приміщенні членів його сімї. З припиненням права власності особи на житлове приміщення втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сімї.

Судом встановлено, відповідач не є членом сімї позивача, не є співвласником будинку, вказані особи не ведуть спільне господарство. Між сторонами не було укладено угоди про безоплатне користування жилим приміщенням, також не був укладений і договір найму житлового приміщення. Таким чином, суд доходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 втратив право користування вказаним житловим будинком.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-

яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім'ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім'ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім'ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, як і не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Суд вважає встановленим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку № 23 (раніше 19), по вул. Молодіжній с. Новобахметьєве Олександрівського району Донецької області, та за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2, що у зазначеному будинку не проживає з 2013 року та який є членом сім'ї колишнього власника будинку, у зв'язку з чим втратив право на користування цим будинком .

З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 223, 263-264, 280-282 ЦПК України, ст. 311,319,321,383,386,391,396 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, у користуванні будинком, розташованого по вул. Молодіжній, буд. 23 (раніше буд. №19) села Новобахметьєве Олександрівського району Донецької області, шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана позивачем безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Олександрівський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1, місце реєстрації с. Новобахметьєве, Олександрівського району Донецької області, вул. Молодіжна, буд. 23, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, місце реєстрації с. Новобахметьєве, Олександрівського району Донецької області, вул. Молодіжна, буд. 19 (нині № 23), РНОКПП НОМЕР_2.

Повний текст рішення складено 27 грудня 2018 року.

Суддя Ю.В. Щербак