Провадження № 2-о/225/739/2018
Єдиний унікальний номер 641/4115/18
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

Іменем України

19 грудня 2018 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,

за участю:

секретаря Бондарчук Т.І.,

заявника ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи Дранчак Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області в режимі відеоконференції цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи - Головне управління державної міграційної служби у Харківській області, Слобідський районний відділ у місті Харкові Головного управління державної міграційної служби у Харківській області, Головне управління державної міграційної служби у Донецькій області про встановлення факту проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

Заявник у червні 2018 року звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Алчевську Луганської області і проживала разом з батьками і братом за адресою: АДРЕСА_1. В жовтні 1990 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_4. До 1992 року вони проживали в м.Алчевську Луганської області, а в 1993 році переїхали в Хмельницьку область с.Велика Медведівка Красилівського району, де проживали до 1994 року. Після розірвання шлюбу з чоловіком, вона в 1994 році повернулася до батьків в м.Алчевськ Луганської області, де проживала, навчалася і працювала. За цей період працювала на різних підприємствах Луганської та Хмельницької області. В 2000 році звернулася до Алчевськго ГУМВС з питань обміну паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року на паспорт громадянина України, але за відсутністю коштів на обмін та сплату штрафу за несвоєчасне оформлення паспорту громадянина України їй було відмовлено. Тому в неї так і залишився паспорт громадянина СРСР, який потім втратила. Вона проживає на території України без паспорта громадянина України. З 2000 року і до засудження, а саме до 2010 року постійно проживала в Донецькій області. Зараз вона відбуває покарання в ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)». На теперішній час у неї виникла необхідність в отриманні паспорта громадянина України, у зв'язку з бажанням після звільнення з місця позбавлення волі адаптуватися у суспільстві, стати повноцінною громадянкою України, зареєструватися на постійне місце проживання, влаштуватися на роботу.

Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні.

Належно повідомлені представники заінтересованих осіб - Головного управління державної міграційної служби у Харківській області, Слобідського районного відділу у місті Харкові Головного управління державної міграційної служби у Харківській області в судове засідання не з'явилися.

Представник заінтересованої особи - Головного управління державної міграційної служби у Донецькій області в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог не заперечувала.

Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За частиною другою цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пленумом Верховного Суду України в своїй постанові «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, а саме п. 5 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

З копії довідки за формою № 1, оглянутої в судовому засіданні, вбачається, що заявник ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Алчевськ (попередня назва -Коммунарськ) Луганської області, є українкою та була зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с. 25).

Згідно свідоцтва про народження (а.с. 26) батьками заявника по справі є ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

12 жовтня 1990 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3. Після реєстрації шлюбу подружжя обрало спільне прізвище ОСОБА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, для встановлення громадянства заявника ОСОБА_1, адміністрацією Державної установи «Качанівська виправна колонія (№ 54)» були здійснені запити головам Великомедведівської сільської ради Красилівського району Хмельницької області та Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, а саме за місцем ймовірного проживання та роботи ОСОБА_1 в період часу з 1992 року по 1994 рік та з 1998 року по 1999 рік (а.с. 30-31).

Згідно інформації з Великомедведівської сільської ради Красилівського району Хмельницької області № 54/02-25 від 11.05.2017 (а.с. 32) вбачається. що заявник ОСОБА_1 проживала на території сільської ради в селі Велика Медведівка Красилівського району Хмельницької області без реєстрації.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія вироку Апеляційного суду Донецької області від 14.06.2010 року, за яким ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка м.Алчевська Луганської області. українка та громадянка України визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ст. 115 ч. 2 п.4,6,12, ст. 187 ч. 4 КК України та на підставі ст.70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років з конфіскацією всього майна (а.с. 9-11; 12-17).

Вироком Верховного Суду України від 04.11.2010 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 14.06.2010 залишено без змін (а.с. 19-21; 18; 22-23).

Таким чином, заявника по справі ОСОБА_1 було засуджено як особу з громадянством України.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз'яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК України (після внесення змін Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 ч.2 ст.315 ЦПК України) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року.

Відповідно до п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Статтею 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території УкраїниПроживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Згідно з Указом Президента України № 215/2001 від 27.03.2001 року «Про питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», а саме відповідно до п. 7-а встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України. Згідно з п. 8-в для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. П. 44 вказаного Указу визначено, що в разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Враховуючи те, що заявник має намір отримати паспорт громадянина України, факт постійного проживання заявника на території України, в тому числі станом на момент проголошення незалежності України, а саме 24 серпня 1991 року має юридичне значення для заявника та породжує для неї юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає їй право подати заяву про набуття громадянства України.

Факт постійного проживання заявника по справі ОСОБА_1 на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) підтверджується наявними в справі документами, в тому числі вироком у кримінальній справі щодо заявника ОСОБА_1, яку було засуджено до покарання як громадянку України. Вказані документи є належними доказами по справі, бо містять данні про місце народження і проживання, містять підписи та печатки офіційних осіб.

Тобто на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) заявник фактично проживала та працювала на території України.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи.

Таким чином, оскільки встановлення вказаного факту має значення для оформлення заявником у подальшому паспорту громадянина України, враховуючи, що викладені в заяві обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, суд вважає заявлені вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 259, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заявлені вимоги задовольнити.

Встановити факт постійного проживання на території України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, станом на 24 серпня 1991року включно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.В. Челюбєєв