Єдиний унікальний номер 227/3714/18 Номер провадження 22-ц/804/698/18
Категорія: 5 Номер провадження 22-ц/804/ 698/18
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г. В.,

суддів: Гапонова А.В., Будулуци М.С.

при секретарі: Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2018 року (ухваленого під головуванням судді Хандуріна В.В.) у справі № 227/3714/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1. Квартира згідно свідоцтва про право власності на житло від 23 грудня 1993 року належить на праві власності йому площею-12,4 кв.м, його дружині ОСОБА_4-12,4 кв.м,донці ОСОБА_5-12,4 кв.м та синові ОСОБА_3-12,4 кв.м..

Його син ОСОБА_3 з 2014 року не проживає в спірній квартирі, не несе будь-яких витрат на її утримання та не сплачує комунальні платежі. Він один протягом чотирьох років несе витрати по утриманню та оплаті комунальних платежів.

Факт непроживання ОСОБА_3 в зазначеній квартирі підтверджується актом житлових органів від 28.08.2018 року.

При зміні місця проживання особа,яка зареєструвала місце проживання повинна письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Відповідач в порушення даної норми не повідомив письмово відповідний орган реєстрації.

Таким чином,оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає більше чотирьох років, не сплачує комунальні платежі, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування нею.

Отримання такого рішення необхідне для зняття відповідача з реєстрації.

Просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад один рік в порядку ч.2ст.405 ЦК України.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим.

Судом першої інстанції не повно з'ясовані усі фактичні обставини справи та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та не враховано його пояснення.

Не враховано, що його син ОСОБА_3 з 2014 року не проживає в спірній квартирі, не несе будь-яких витрат на її утримання та не сплачує комунальні платежі, а тому при знятті його з реєстрації з місця проживання позивач буде мати право на зменшення розміру плати за житлово-комунальні послуги, що було підставою для задоволення його позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житлом.

Судом не враховано нормативні документи, які регламентують право оформлення реєстрації місця проживання та те, що вони не дотримані відповідачем.

В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку СМС ОСОБА_2(а.с.69).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде

визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Повно та всебічно перевіривши обставини справи, давши їм належну правову оцінку,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 і співвласник не може бути визнаним таким, що втратив право користування належним йому житлом та правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Висновок суду узгоджується з положеннями ст.ст.9 ЖК,ст.ст.317,405 ЦК України, статті 41 Конституції України.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 23 грудня 1993 року належить на праві власності ОСОБА_2-12,4 кв.м, ОСОБА_4-12,4 кв.м, ОСОБА_5-12,4 кв.м та ОСОБА_3-12,4 кв.м..

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Судом першої інстанції встановлено, що квартира є спільним майном, набутим сторонами під час приватизації. Відповідач є співвласником вказаної квартири. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319 та 321 ЦК України.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 405 ЦК України визначені визначені підстави позбавлення члена сім'ї, в тому числі й колишнього, права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частина друга статті 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником.

За таких обставин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦК України.

Ті обставини, що відповідач відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для

визнання його таким, що втратив право користування належним йому на праві власності майном.

Доводи про те, що суд надав неправильну оцінку обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, є безпідставними і спростовуються встановленими обставинами по справі.

Посилання на те, що судом не прийнято до уваги нормативні документи, які регламентують право оформлення реєстрації місця проживання не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки зазначене не було предметом судового розгляду в межах заявлених позивачем вимог.

Факт непроживання співвласника ОСОБА_3 в належній йому квартирі понад один рік не має в даному випадку правового значення.

Доводи позивача про те, що судом не враховано, що його син ОСОБА_3 з 2014 року не проживає в спірній квартирі, не несе будь-яких витрат на її утримання та не сплачує комунальні платежі, а тому при знятті його з реєстрації з місця проживання позивач буде мати право на зменшення розміру плати за житлово-комунальні послуги, що було підставою для задоволення його позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким,що втратив право користування спірним житлом не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки не відповідають положенням матеріального закону та обраному позивачем способу захисту порушених на його думку прав.

Висновок суду не позбавляє позивача можливості обрати інший спосіб захисту порушених на його думку прав щодо оплати житлово-комунальних послуг.

За встановлених обставин рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367,368, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Судді: Г.В. Новікова

А.В. Гапонов

М.С.Будулуца