Справа № 456/593/18
Провадження № 2/456/759/2018
РІШЕННЯ
іменем України

20 грудня 2018 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючої судді Гули Л. В. ,
з участю секретаря Петренко Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, та виселення,

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом по АДРЕСА_1 , та виселити її без надання іншого житла.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він є основним наймачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку має на меті приватизувати. Разом з ним у цій квартирі зареєстрована та проживає його дочка ОСОБА_3 . Нещодавно у спірну квартиру вселилася його колишня дружина, з якою він 01.04.2008 розірвав шлюб. Після розлучення відповідачка знялася з реєстрації в даній квартирі та переїхала в інше місто на постійне місце проживання і, як йому відомо, там зареєстрована. Вони з відповідачкою перестали спілкуватися одразу ж після розлучення. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідачка буде проживати в спірному житлі між ними не було. Її перебування у даній квартирі спричиняє йому ряд проблем та незручностей, призводить до сварок та конфліктів з його теперішньою дружиною. У зв`язку із даною ситуацією у нього з донькою значно погіршилися відносини. Відповідачка не несе жодних витрат по утриманню житла, не оплачує комунальні послуги. Крім цього, відповідачка як його колишня дружина не є членом його сім`ї, оскільки шлюбні відносини між ними припинені, у них немає спільного побуту, вони не проживають однією сім`єю впродовж багатьох років. Відповідачка поїхала в інше місто та понад встановлені строки була відсутня у спірній квартирі. Перебування відповідачки у вказаній квартирі порушує його права щодо користування та розпорядження житлом, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримали, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просять його задовольнити. Додатково пояснили, що відповідно до поквартирної картки (будинкової книги) відповідачка ОСОБА_2 була знята з реєстрації 01.04.2008, 15.05.2008 зареєструвалася та 16.12.2010 була знята з реєстрації в АДРЕСА_1 . Після зняття з реєстрації за вищевказаною адресою відповідачка проживала в м. Дніпро, де і є зареєстрованою.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, пояснили, що спірну квартиру було надано сім`ї Широкових на підставі рішення виконкому Стрийської міської ради від 08.05.2007 № 157 та заселення здійснювалося на підставі ордеру № 26297 серії Г, який був виданий ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто вищевказане житло було призначене для реалізації житлових потреб сім`ї в кількості трьох осіб. Внаслідок перенесених захворювань та необхідності лікування (оперування) в місті Дніпро ОСОБА_2 отримала тимчасову реєстрацію на території військової частини без забезпечення житлом та відлучалась зі спірної житлової квартири виключно на період лікування. На даний час ОСОБА_2 повернулася до спірної квартири, в якій постійно проживає її донька ОСОБА_3 та в якій збереглися усі її речі, так як іншого житла у неї немає. Відповідачка потребує постійного стороннього догляду та не може проживати самостійно, а тому догляд за нею здійснює її дочка ОСОБА_3 . Крім цього, в порушення вимог ст. 109 ЖК України позивач не ставить питання про надання (забезпечення) іншого житла відповідачці. Також безпідставними є доводи позивача про те, що він самостійно несе витрати щодо оплати комунальних послуг, оскільки їх дочка ОСОБА_3 оплачує комунальні послуги в рівній частині з позивачем, що підтверджується банківськими виписками.
Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, пояснила, що проживає з матір`ю ОСОБА_2 в одній із кімнат спірної квартири та здійснює догляд за нею. Між ними та ОСОБА_1 добровільно встановлено порядок користування житлом. Однак сам позивач постійно в квартирі не проживає, його речі зберігаються в одній з кімнат, яку він займає та зачиняє на ключ. У спірну квартиру позивач навідується періодично. Жодних перешкод у користуванні квартирою відповідачка позивачу не створює. Оскільки іншого місця проживання відповідачка не має, потребує постійного догляду як інвалід I групи, проживає у спірній квартирі з її згоди як квартиронаймача, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до такого висновку.
У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін суд, встановлений законом поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Сокуренко і Стригун проти України від 20 липня 2006 року та Лавентс проти Латвії від 7 листопада 2002 року).
У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі Пауел та Райнер проти Великобританії від 21.02.1990, Кривіцька та Кривіцький проти України від 02.12.2010 та Рохля проти України від 17.05.2011).
Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
За змістом статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Як на правову підставу визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач ОСОБА_1 покликався на ст. 405 ЦК України.
За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ордеру № 26297 серії Г, виданого на підставі рішення виконкому міської Ради народних депутатів міста Стрия від 08.05.2007, позивачу ОСОБА_1 надано право зайняття 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 на склад сім`ї з 3 (трьох) чоловік: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 /а.с. 37/.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 23.01.2018 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 01.04.2008 /а.с. 9/.
Згідно з довідкою № 61 від 23.01.2018, виданою Будинкоуправлінням № 1 м. Стрий КЕВ м.Львова, ОСОБА_1 прописаний та проживає разом з дочкою ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 /а.с. 8/.
Відповідно до поквартирної картки на квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2 була знята з реєстрації 16.12.2010 /а.с. 51-54/.
З Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1211- від 18.08.2017, місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 , дата реєстрації 27.01.2011 /а.с. 27/.
Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА від 20.09.2017 ОСОБА_2 є інвалідом І групи Б та потребує постійної сторонньої допомоги, непрацездатна /а.с. 38/.
Як вбачається з виписок із медичних карток стаціонарного хворого та виписних епікризів, ОСОБА_2 знаходилася на лікуванні в м. Дніпрі з 07.05.2011 по 07.07.2011, 07.07.2011 по 11.10.2011, з 25.02.2013 по 07.03.2013, з 08.04.2013 по 12.04.2013, з 24.05.2013 по 04.07.2013, з 01.12.2013 по 24.12.2013, з 24.09.2014 по 29.04.2014, з 18.11.2014 по 12.12.2014, з 08.09.2015 по 21.10.2015, з 22.10.2015 по 11.11.2015, з 22.04.2016 по 28.04.2016, з 18.10.2016 по 06.11.2016, з 08.11.2016 по 16.11.2016, з 06.12.2016 по 12.12.2016, з 25.01.2017 по 08.02.2017, з 08.06.2017 по 18.06.2017 та з 26.06.2017 по 11.07.2017 /а.с. 39, 69, 70, 73, 74-77, 79-80, 82-88, 89, 90/.
Згідно з виписними епікризами з історії хвороби № 5136, № 3012 травматологічного відділення № 2 Першої клінічної лікарні м. Полтава ОСОБА_2 перебувала в стаціонарі з 16.07.2012 по 02.07.2012, з 23.04.2012 по 21.06.2012 /а.с. 71-72/.
Відповідно до акту № 225 від 25.07.2018 комісією в складі інженера БУ № 1 м. Стрий КЕВ м. Львова Радова О.Г., головного бухгалтера ОСОБА_6 , бухгалтера ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де зберігаються її особисті речі. Окрім того, ОСОБА_2 внаслідок інвалідності потребує постійного стороннього догляду, який здійснює її дочка ОСОБА_3 , яка зареєстрована та проживає разом з нею за вищевказаною адресою /а.с. 40/.
Показаннями свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні встановлено, що він є сусідом Широкових. Познайомився з відповідачкою у 2007 році. У спірній квартирі ОСОБА_2 почала проживати з вересня 2018 року. Ремонт у спірній квартирі робив ОСОБА_1 . Двохкімнатні квартири надаються на трьох осіб, оскільки в 2007 році ОСОБА_1 проживав з дружиною ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_3 , тому позивач отримав саме двохкімнатну квартиру на сім`ю в складі трьох осіб. Знає, що 20 грудня 2017 року між позивачем та відповідачкою виник конфлікт, однак більше скандалів не чув. На даний час ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає, приходить туди час від часу. Тиждень тому бачив позивача у спірній квартирі.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.
У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Судом встановлено, що квартиру АДРЕСА_3 як службову позивач отримав для потреб сім`ї, яка складалася з 3 трьох чоловік, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 /а.с. 37/.
За вищевказаною адресою зареєстровані позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 .
Відповідачка знята з реєстрації по АДРЕСА_1 16.12.2010 та на даний час місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 , дата реєстрації 27.01.2011 /а.с. 27/.
Зі згоди третьої особи ОСОБА_3 як квартиронаймача відповідачка проживає у спірній квартирі з нею в одній із кімнат, другу кімнату займає позивач, кухня, ванна, туалет перебувають у спільному користуванні, тобто між сторонами добровільно досягнуто згоди щодо порядку користування спірною квартирою, чого сторони не заперечили в судовому засіданні,
Крім того, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є інвалідом І групи Б та потребує постійного стороннього догляду, який здійснює її дочка ОСОБА_3 .
Судом встановлено і визнається сторонами, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 порівну несуть витрати по утриманню житла та оплачують комунальні послуги /а.с. 92-107, 130-145/.
Крім цього, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що відповідачка постійно вчиняє сварки, конфлікти, чим перешкоджає йому користуватись житлом, оскільки доказів на підтвердження даних фактів суду не надано і таких у судовому засіданні не здобуто. Окрім цього, даний факт заперечила третя особа ОСОБА_3 , яка наділена правом користування спірною квартирою нарівні з позивачем і постійно проживає в ній, та спростовується показаннями свідка ОСОБА_8 , який проживає в сусідній квартирі, про те, що скандалів між сторонами він не чув, а тому твердження позивача про такі обставини носять голослівний характер та всупереч вимогам ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України не доведені належними і допустимими доказами.
В позовній заяві позивач посилається на статтю 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Однак, оскільки позивач не є власником вказаної квартири, а відповідачка проживає у спірній квартирі зі згоди іншого члена сім`ї доньки ОСОБА_3 , яка наділена правом користування спірною квартирою, тому вказана норма ст. 405 ЦК України не застосовується до правовідносин, які виникли між сторонами.
Як безспірно встановлено в судовому засіданні, відповідачка не користувалася спірним жилим приміщенням тимчасово, отримавши 27.01.2011 реєстрацію на території військового містечка 94 в м. Дніпрі, після отримання 07.05.2011 травми по опорно руховому апарату внаслідок пожежі в квартирі, де вона проживала, в період з 07.05.2011 по 2017 рік проходила лікування в місті Полтаві та Дніпрі, зв`язку з квартирою вона не втрачала, оскільки у спірній квартирі залишилися належні їй речі. Відповідачка ОСОБА_2 є інвалідом І групи Б та потребує постійного стороннього догляду, який здійснює її дочка ОСОБА_3 , з дозволу якої в грудні 2017 року вона, не маючи іншого постійного місця проживання, повернулася в спірну квартиру, де проживає з нею в одній з кімнат, порядок користування якими добровільно встановлено між позивачем та третьою особою, що визнається сторонами, а тому встановлені судом обставини не дають підстав стверджувати, що відповідачка без поважних причин не проживала у спірній квартирі, а відтак втратила право користування нею.
З огляду не викладене, суд відхиляє покликання позивача та його представника на втрату відповідачкою права на спірне житло через відсутність відповідачки у спірній квартирі без поважних причин та вибуття її на інше постійне місце проживання, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, є суперечливим, спростованим у ході судового розгляду поясненнями відповідачки, третьої особи та матеріалами справи.
Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ним не доведено факту порушення його права щодо користування та розпорядження спірним житлом, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідачки не підлягають.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, та виселення відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення складений судом 29.12.2018.

Суддя Л.В.Гула