Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 342/150/16-ц

провадження № 61-33209св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року у складі судді Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту родинних відносин та про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, був батьком матері позивача - ОСОБА_9 та батьком дядька позивача ОСОБА_10 Останній перебував у фактичних шлюбних відносинах (без реєстрації) з ОСОБА_11, в них ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син ОСОБА_12 Після смерті ОСОБА_12 відкрилась спадщина на належне йому майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1. Позивач як спадкоємець за законом у листопаді 2014 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. У видачі свідоцтва було відмовлено, оскільки право власності на вказане майно не зареєстровано.

ОСОБА_3 виготовив технічний паспорт, отримав висновок про вартість спадкового майна та фактично вступив в управління спадковим майном.

З огляду на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд встановити факт родинних відносин між ним та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, як двоюрідними братами, родичами побічної лінії споріднення четвертого ступеня спорідненості, визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, як двоюрідними братами, родичами побічної лінії споріднення четвертого ступеня спорідненості.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Городенківського районного суду від 11 квітня 2016 року відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що питання про права та обов'язки ОСОБА_6 рішенням Городенківського районного суду від 11 квітня 2016 року не вирішувалось.

У липні 2017 року до суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_6, у якій він, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 є спадкоємцем першої черги свого батька ОСОБА_12 Вона у встановлений строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Вказує, що про наявність рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року вона дізналась під час розгляду справи за її позовом до Стрільченської сільської ради, ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

ОСОБА_3 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначив, що ухвала суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а тому просив суд залишити її без змін.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року у справі № 11 рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилалась на те, що її права та інтереси порушено оскаржуваним судовим рішенням, оскільки вона є спадкоємицею першої черги за законом, проте до участі у справі залучена не була. Вказувала, що своєчасно звернулася з заявою про прийняття спадщини, на підтвердження чого просила суд витребувати у приватного нотаріуса матеріали спадкової справи.

Також зазначала, що на час розгляду цієї справи вона була позивачем в іншій цивільній справі, де предметом спору був захист її спадкових прав.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції зазначених доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність у ОСОБА_6 права на апеляційне оскарження рішення.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат

В. П. Курило