КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3850/2018 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

Ухвалою апеляційного суду від 06 листопада 2018 року матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору прийнято до провадження Київського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Волошиної В.М., суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

З матеріалів справи вбачається, що 14 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2015 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Р99.190.72221 на задоволення власних потреб (далі - договір про надання споживчого кредиту), за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 18 280,00 грн. строком до 29 серпня 2017 року зі сплатою 22,00 % річних. Умовами цього договору також передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 17500 % від початкової суми кредиту - пункт 1.4. У разі дострокового погашення всієї суми кредиту позичальник зобов'язаний сплатити ануїтетний платіж за місяць, в якому погашається кредит, незалежно від дати погашення - пункт 2.4 договору. Всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди - пункт 5.4. договору. Позичальник надав банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних «Клієнта» ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування - пункт 5.9. договору.

Зазначила, що банк навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення для здійснення свідомого вибору, оскільки в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив її про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також банком незаконно встановлено в умовах кредитного договору сплату щомісячної плати за обслуговування кредиту та дострокове його погашення, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, яка міститься у п.5.4. договору, не узгоджується із положеннями п. 14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а умова про безстрокове право банку на використання та обробку персональних даних позичальника, передбачене п. 5.9. кредитного договору, є порушенням норм п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».

Посилаючись на те, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил надання банківських послуг, зокрема Закон України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист персональних даних», просила суд в цілому визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги мотивуючи тим, що судом першої інстанції неповно з?ясовані обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, невірно застосовані норми матеріального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на п.2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не перевірив чи дійсно доводилася така інформація у вигляді довідки чи іншого належного документу, а послався тільки на те, що позивачка підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом. Також судом не перевірені доводи позивача щодо незаконності встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості та укладення третейського застереження. Вважає, що п.5.9. Кредитного договору фактично встановив безстрокове право банку на обробку даних позивача, що є порушенням закону «Про захист персональних даних».

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутність.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законних і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Р99.190.72221 на задоволення власних потреб (далі - договір про надання споживчого кредиту), за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 18 280,00 грн. строком до 29 серпня 2017 року зі сплатою 22,00 % річних.

Серед іншого, договір про надання споживчого кредиту містить умови щодо обслуговування кредиту. Так, пунктом 1.4. передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 1.7500 % від початкової суми кредиту.

Пунктом 2.4 договору визначено, що у разі дострокового погашення всієї суми кредиту позичальник зобов'язаний сплатити ануїтетний платіж за місяць, в якому погашається кредит, незалежно від дати погашення.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

У пункті 5.9. договору міститься умова щодо персональних даних, згідно якого позичальник надав банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних «Клієнта» ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє банк від обов'язку повідомлення про передачу його персональних даних пов'язаним товариствам банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації позичальника до бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея банк» в межах визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про права позичальника визначених Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про позичальника для виконання зазначеної мети.

Сторони вказаного договору погодили умови своїми підписами.

Банк виконав свої зобов?язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що не спростовується позивачем, які нею прийняті від банку й використані за призначенням.

Відповідно до приписів статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - частина 1; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності - частина 2; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі - частина 3; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - частина 4; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - частина 5; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей - частина 6.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 11 Закону N 1023-XII договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 29 серпня 2015 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України &q?и ;Про захист прав споживачів&quдо;.

Так, згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Із досліджених письмових доказів вбачається, що уся інформація, передбачена частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була доведена позичальнику (позивачу у даній справі) як перед укладеннями кредитного договору, що підтверджується заявою, так і під час укладення кредитного договору (а.с. 14, 30). Позичальник підтвердила, що кредитодавець до підписання кредитного договору надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с. 30). Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору передбачено, що позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті що містяться в даному Договорі та кредитній справі Позичальника у Банку), які повідомлені та надані ним Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов'язаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладенням кредитного договору повідомив в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений; банк надав йому інформацію передбачену ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; він ознайомлений з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливим і таким, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Дослідивши умови кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку про те, що процедура укладення кредитного договору між ОСОБА_3 та ПАТ «Ідея Банк» відповідно до положень статті 11 Закону України &qute;Про захист прав споживачів&qu>Д; дотримана банком. Письмова заява від 29 серпня 2015 року та умови п. 5.1. договору свідчать про те, що позичальником отримано умови кредитування відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України &q?їн;Про захист прав споживачів&q?чі; до укладення цього договору. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

Колегією суддів враховуються норми Закону України &q?.

Проаналізувавши оспорювані умови договору, визначені у пункті 2.4. договору, колегія суддів приходить до висновку, що встановлена у даному пункті сплата ануїтетного платіжу за місяць, в якому погашається кредит, незалежно від дати погашення, не є додатковою платою, та не призводить до зміни у витратах за кредитним договором.

В частині оспорюваних умов договору, визначених у пункті 5.9., які стосувались порушення норм, встановлених абз. 5, 11 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» щодо відкликання згоди на обробку персональних даних, колегією суддів встановлено, що умови кредитного договору містять положення щодо письмового скасування права на використання та обробку персональних даних, про що достовірно відомо позичальнику.

В цій частині заявлені вимоги позивача є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги позивача в частині, які стосуються щомісячної плати за обслуговування кредиту, а також умов кредитного договору, в яких міститься третейське застереження, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до положень абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб.

Як вбачається із змісту укладеного сторонами договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 1.7500 % від початкової суми кредиту - п. 1.4. договору, графік платежу.

Колегія суддів вважає, що встановлена кредитором у договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону «Про захист прав споживачів». Так, банком нарахована плата за послугу, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Перевіряючи вимоги позивача в частині оспорюваного пункту 5.4. кредитного договору, в якому передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди, колегію суддів, виходить з такого.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Отже, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

У справі, яка переглядається, на час укладення договору про надання споживчого кредиту (29 серпня 2015 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За положеннями частини першої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тому визнанню недійсним підлягає тільки пункти договору про надання споживчого кредиту, в яких містяться умови щодо щомісячної плати за обслуговування кредиту та третейське застереження.

Отже, обставини на які позивач посилається в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині вимог, які стосуються щомісячної плати за обслуговування кредиту, а також умов кредитного договору, в яких міститься третейське застереження знайшли своє підтвердження, а тому апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до статті 376 ЦПК України судове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору в частині.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково. Визнати недійсними пункти 1.4, 5.4. кредитного договору № Р99.190.72221, укладеного 29 серпня 2015 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3. У решті позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: