Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 752/17238/16-ц
Номер провадження 22-ц/824/1177/2018
Головуючий у суді першої інстанції К.Г. Плахотнюк
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
12 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 752/17238/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану представником ОСОБА_5

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Плахотнюк К.Г., відомості про час та дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про припинення кредитного договору, мотивованим тим, що між ним та відповідачем 05.07.2007 року було укладено договір кредиту №400/38/07-А та в забезпечення виконання обов'язків позичальника за кредитним договором було укладено договір застави майна №26/3-24, а саме в заставу банку було передано транспортний засіб - автомобіль Міtsubishi, моделі Раjerо, 2007 року випуску. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва ухваленим у справі №760/19374/14-ц задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з нього на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 129 193,05 грн., з яких: заборгованість за кредитом 8 405,90 доларів США, що еквівалентно 101 688,26 грн; заборгованість за відсотками 1 325,90 доларів США, що еквівалентно 16 039,76 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 840,25 доларів США, що еквівалентно 10 146,69 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 107,49 доларів США, що еквівалентно 1 300,35 грн. Зазначене рішення суду виконано ним у повному обсязі 27.07.2016 року. Посилаючись на те, що він визнав у Солом'янському районному суді м. Києва позов банку про стягнення заборгованості, а в подальшому сплатив повністю суму заборгованості, включаючи тіло кредиту, заборгованість за відсотками, пеню за несвоєчасне повернення кредиту, пеню за несвоєчасне повернення відсотків, а тому, відповідно п.6.2 Кредитного договору та ст.599 ЦК України, він є таким, що виконав умови Кредитного договору в повному обсязі, в зв'язку з чим кредитний договір є припиненим. Зазначив, що неодноразово звертався до ПАТ «Укрсоцбанк» з вимогою звільнити від обтяження (застави) його рухоме майно, яке було придбано за кредитні кошти - автомобіль Міtsubishi, моделі Раjerо. Натомість банк безпідставно ігнорує такі вимоги та не визнає його таким, що виконав зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі. З урахування зазначеного просив суд визнати договір кредиту №400/3 8/07-А від 05 липня 2007 року таким, що припинено у зв'язку з його виконанням, витрати у справі просить покласти на відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року позов ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк» про припинення кредитного договору задоволено. Визнано припиненим договір кредиту №400/38/07-А від 05 липня 2007 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Укрсоцбанк» через свого представника подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позичальник виконав умови договору та не має заборгованості перед банком. Суд не взяв до уваги ту обставину, що рішенням суду від 26.03.2015 року з позичальника було стягнуто заборгованість, яка станом на 31.07.2014 року становила 129 193, 05 грн., що еквівалентно до валюти кредиту 10 679,54 доларів США. Вказані грошові кошти ОСОБА_3 сплатив, однак суд першої інстанції не взяв до уваги те, що рішення суду було виконано позичальником лише 27.07.2016 року, а тому його фактична заборгованість за вказаним кредитним договором перед банком складає 264 694, 53 грн., що еквівалентно 10 679,54 доларам США. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов'язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити їх з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_3 про час і дату розгляду справи двічі повідомлявся судом у відповідності до вимог закону. Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Банку не скористався. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від нього не надходило. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_6, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання припиненим кредитного договору № 400/38/07-А від 05.07.2007 року укладеного між сторонами, вважає висновок суду таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, з наступних підстав.

Так, за положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 05.07.2007 року ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» уклали кредитний договір №400/38/07-А та в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором було укладено договір застави майна №26/3-24, а саме в заставу був переданий належний позивачу транспортний засіб автомобіль Міtsubishi, моделі Раjerо, 2007 року випуску.

Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 26.03.2015 року ухваленим у справі №760/19374/14-ц задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто 129 193,05 грн., з яких: заборгованість за кредитом в сумі - 8 405,90 доларів США, що еквівалентно 101 688,26 грн; заборгованість за відсотками - 1 325,90 доларів США, що еквівалентно 16 039,76 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 840,25 доларів США, що еквівалентно - 10 146,69 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 107,49 доларів США, що еквівалентно - 1 300,35 грн.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України).

У рамках даної справи, судом було встановлено, що 05.07.2007 року ОСОБА_3 отримав у ПАТ «Укрсоцбанк» кредит у розмірі 42 000,00 доларів США зі сплатою 12,35% річних на строк до 04.07.2014 року. Внаслідок невиконання відповідачем умов взятого на себе зобов'язання, непогашення кредиту та несплати процентів за користування кредитом, станом на 31.07.2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 129 193,05 грн.

Таким чином, рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 26.03.2015 року у справі №760/19374/14-ц встановлено загальний розмір заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 31.07.2014 року в сумі 129 193,05 грн, що складається із зазначених вище передбачених кредитним договором видів платежів, у тому числі кредиту, процентів, пені.

Положеннями п.6.2 Кредитного договору сторони погодили, що після повернення позичальником в повному обсязі своєї заборгованості за цим договором (строкової та простроченої), а також погашення вимог Кредитора, що випливають з цього договору в тому числі, але не виключно: кредиту, процентів, комісій, неустойки (пені, штрафів), передбачених цим Договором, в тому числі у випадках, визначених п.п. 2.8.2, 3.2.3, 4.4, 5.5 цього договору грошові обов'язки позичальника за цим Договором вважаються припиненим.

Суд достеменно встановив, що 27.07.2016 року ОСОБА_3 належним чином виконав взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, сплатив встановлену рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 26 березня 2015 року у справі №760/19374/14-ц заборгованість у повному обсязі, що повністю підтверджується квитанцією №116 від 27.07.2016 року, постановою старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві ОСОБА_7 від 29.07.2016року про звільнення з-під розшуку майно боржника ОСОБА_3 - транспортний засіб Міtsubishi моделі Раjerо 2007 року випуску, оголошеного у розшук при примусовому виконанні виконавчого листа №760/19374/14-ц Солом'янського районного суду м. Києва від 30.04.2015 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 129 193,05 грн., у зв'язку зі сплатою боргу в повному обсязі.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять. Таких доказів не додано Банком до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції і у ході розгляду справи.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги у тому, що банк не визнає позичальника таким, що виконав зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, колегія суддів відхиляє як незаконні та необґрунтовані, виходячи з наступного.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року у справі № 760/19374/14-ц набрало законної сили 30.05.2016 року. Рішення суду виконане боржником 27.07.2016 року.

Положеннями статті 625 ЦК України визначені правові наслідки порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулюють, зокрема, окремі види зобов'язань.

Таким чином, посилання банку на те, що позивачем виконані зобов'язання за кредитним договором не в повному обсяз, оскільки відбулось знецінення українською гривні, не відповідають дійсності. Банк не позбавлений можливості в судовому порядку вирішувати питання щодо відповідальності ОСОБА_3 за несвоєчасне виконання рішення суду (порушення грошового зобов'язання) у відповідності до вимог ст.625 ЦК України.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що банк таких вимог до позичальника не пред'являв. Саме невизнання банком факту погашення позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про припинення кредитного договору №400/38/07-А укладеного 05.07.2007 року. Таке твердження ПАТ «Укрсоцбанк» є лише припущенням, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, Банк не надав у розпорядження суду.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги у тому, що з позичальника підлягає стягненню заборгованість у розмірі 264 694, 53 грн., що еквівалентно за офіційним курсом долару США до гривні на день платежу, а саме на 27.07.2016 року.

Так, пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Зокрема, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий висновок наведений у постанові Великої палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

Згідно з частиною п'ятою ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як вбачається, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року у справі № 760/19374/14-ц набрало законної сили 30.05.2016 року, стягувачем було пред'явлено виконавчий лист з примусового виконання рішення суду, факт неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором достовірно встановлений, за ним рахувалася заборгованість у визначеному рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року у справі № 760/19374/14-ц розмірі, яку ОСОБА_3 сплатив у повному обсязі.

Належних та допустимих доказів того, що заборгованість розрахована невірно та має більший розмір, ніж було зазначено у рішенні суду стороною відповідача не було надано суду першої інстанції. Таких доказів не було надано і у розпорядження апеляційного суду.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна