17.12.2018 Єдиний унікальний номер 205/7324/18
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/7324/2018
Номер провадження: 2/205/3202/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, на підставі Договору купівлі - продажу, посвідченого 10.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. за реєстровим № 1420, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 24328652 від 10.09.2015 року. Згідно довідки № 1732 від 17.06.2018 року, виданої КП «ЖЕП № 22» та довідки № 15273, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур, відділом обліку проживання фізичних осіб від 04.10.2018 року за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані позивач, ОСОБА_1, її син, ОСОБА_5 та невістка, ОСОБА_2 та онука, ОСОБА_6. Позивач зазначає, що у зв'язку з тим, що Відповідач не проживає у вищевказаній квартирі більше двох років, добровільно не має наміру зніматися з реєстрації, будь -якої допомоги на утримання вказаної квартири не надає, вона була змушена звернутися до суду та просити визнати ОСОБА_2, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, що є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.28). У такій заяві названа сторона зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за її відсутності.

Відповідач до початку розгляду справи по суті також подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.27). У такій заяві названа сторона зазначає про повне визнання позову, та просить здійснити розгляд справи за її відсутності.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову і ухвалює рішення про задоволення позову.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі - продажу нерухомого майна від 10.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 24328652 від 10.09.2015 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Судом також встановлено, що у вищевказаній квартирі станом на сьогоднішній день зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 15582 від 04 жовтня 2018 року (а.с.8).

Також судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що відповідач ОСОБА_2, у вказаній квартирі не проживає більше двох років.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовуватися помешканням для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну за своїм змістом норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з ч.1ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається „Право користування чужим майном" (це правост.401 ЦК називає сервітутом).

Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім'ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту.

Згідно зіст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з п.4 ч.1ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов'язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо.

Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За таких умов, суд доходить висновку, що позовні вимоги за своєю правовою природою є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, адже відповідач, фактично не проживаючи більше шести місяців та будучи зареєстрованим у домоволодінні позивача, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Аналізуючи зазначені обставини та докази, які надані суду, у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач обґрунтовано поставив питання про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися майном у вигляді житлового приміщення, адже право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла, та лише у випадку неможливості ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. В даному випадку особистий сервітут не може бути встановлений по відношенню до вказаного відповідача, адже відповідачу спірному житловому приміщенні не мешкає тривалий час, спільного господарства з позивачем така особа не веде, не несе витрати з його утримання. Таким чином, вказана вимога позивача про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.

За вищевказаних обставин та вимог матеріального закону, суд доходить висновку, що визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відтак позов підлягає задоволенню, оскільки він безумовно визнаний відповідачем, це визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу України, ст. ст. 4,5,81,82, 90,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою - задовольнити повністю.

2. Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНКПП:НОМЕР_1, 49102, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

3. Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Новокодацькому районі м. Дніпра повернути ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНКПП:НОМЕР_2, 49102, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), із державного бюджету судовий збір у розмірі 352(триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп., згідно квитанції 0.0..1 від 09.10.2018 року.

4. Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНКПП: НОМЕР_1, зареєстрована за адресою:АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1) понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі - 352 (триста п'ятдесят дві) грн 40 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан