КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 22-2660 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Оладько С.І.

Унікальний № 367/1454/18 Доповідач Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 про визнання протиправною діяльності житлової комісії щодо постановлення на квартирний облік,

ВСТАНОВИЛА:
В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною діяльності житлової комісії військової частини щодо постановлення на квартирний облік.

В позові просив визнати протиправним та скасувати рішення Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 25 січня 2018 року №1 в частині зарахування майора ОСОБА_1 , 1977 року народження, старшого офіцера (інструктора з вогневої підготовки) відділення інструкторів на квартирний облік в загальну чергу з 20 грудня 2017 року зі складом 1 (одна) особа. Дату зарахування з 20 грудня 2017 року змінити на 05 серпня 1998 року.

В обґрунтування позову посилався на те, що будучи військовослужбовцем військовій частині НОМЕР_2 починаючи з 05 серпня 1998 року по 07 листопада 2017 року перебував на квартирному обліку зі складом сім?ї 4 особи, а також у списках осіб, які мають право на першочергове (позачергове) отримання житлових приміщень з 09 березня 2011 року по 07 листопада 2017 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01 квітня 2011 року № 69 він був звільнений з військової служби в запас за пунктом «б» частини 6 (за станом здоров`я), залишившись на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Починаючи з 08 червня 2017 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (смт. Гостомель) Національної гвардії України.

Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 оформленої протоколом №16 від 07 листопада 2017 року на підставі рапорту позивача було знято з квартирного обліку зі складом сім`ї чотири особи.

В подальшому ним був поданий рапорт до житлової комісії військової частини НОМЕР_2 , де він проходить військову службу, про постановку на квартирний облік починаючи з 05 серпня 1998 року зі складом сім`ї - одна особа.

Рапорт ОСОБА_1 неодноразово розглядався.

20 грудня 2017 року на засіданні житлово-побутовою комісією військової частини НОМЕР_1 його було зараховано на квартирний облік зі складом родини 1 особа починаючи з 20 грудня 2017 року на загальних підставах.

Не погоджуючись з рішенням комісії позивач подав рапорт про перегляд рішення від 20 грудня 2017 року.

Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 25 січня 2018 року дату зарахування позивача на квартирний облік було залишено без змін.

Позивач наполягав, що відповідно до положень Житлового кодексу України, Правил житлового обліку затверджених постановою Ради Міністрів УРСР та Української Ради профспілок від 11 грудня 1984 року № 470, із змінами та доповненнями, Законів України «Про національну гвардію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої 28 липня 2007 року наказом Міністерства внутрішніх справ, має право на зарахування на квартирний облік за місцем роботи з врахуванням попереднього часу перебування на квартирному обліку починаючи з 05 серпня 1998 року.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2018 року позов було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 20 липня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що визначені судом першої інстанції підстави для відмови у позові: не переведення позивача з військової частини НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України наказом, а призив його на службу із запасу з укладенням контракту, а також структурна незалежність Національної гвардії України та Збройних Сил України (далі - ЗСУ), як окремих одиниць, не відповідають дійсним обставинам справи.

Факт виконання апелянтом військового обов?язку по обороні України та наявність в нього статусу військовослужбовця в ході розгляду справи ніким не заперечувався.

Військовослужбовці всіх збройних формувань є повністю рівними в усіх правах і соціальних гарантіях, що залишено судом першої інстанції поза увагою.

Відповідно до ч.6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба за контрактом осіб офіцерського складу є одним з видів військової служби.

Діяльність Національної гвардії України (далі - НГУ) регулюється положеннями Закону України «Про Національну Гвардію України» та містить вказівки на те, що вона є військовим формуванням з правоохоронними функціями, укомплектована військовослужбовцями, які здійснюють ті ж функції, що й підрозділи Збройних Сил України, а самі військовослужбовці НГУ мають такі ж права, в тому числі й на отримання житла в порядку черги, що й військовослужбовці ЗСУ.

Військовослужбовець, якого звільнено у запас за станом здоров`я із ЗСУ, не може бути усунутий від проходження подальшої військової служби, в тому числі і в НГУ за контрактом.

Оскаржуване рішення обмежує право апелянта на службу за контрактом і на отримання житла після досягнення вислуги на військовій службі 20 і більше років.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» №1081 від 03 серпня 2006 року (п.26) встановлено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

Перехід позивача в інше збройне формування лише створило обов`язок відповідача забезпечити його житлом, але в жодному разі не позбавило його часу перебування у черзі.

В ході розгляду справи відповідачем не було надано жодного належного і допустимого доказу, в обґрунтування факту відсутності у позивача права на таке зарахування, а оскаржуване рішення не містить будь-яких доводів в обґрунтування такого висновку.

27 серпня 2018 року представник військової частини НОМЕР_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Представник Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач як військовослужбовець перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_2 з 05.08.1998 року по 07.11.2017 року зі складом сім`ї 4 особи, а також у списках осіб, які мають право на першочергове (позачергове) отримання житлових приміщень з 09.03.2011 року по 07.11.2017 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01.04.2011 року № 69 він був звільнений з військової служби в запас за пунктом «б» частини 6 ( за станом здоров`я).

На квартирному обліку він залишився у військовій частині НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

З 08.06.2017 року апелянт перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (смт. Гостомель) Національної гвардії України.

07.11.2017 року рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 оформленої протоколом № 16 за рапортом ОСОБА_1 було знято з квартирного обліку зі складом сім`ї чотири особи.

Апелянт подав рапорт до житлової комісії військової частини НОМЕР_2 , де на даний час проходить військову службу, про постановку на квартирний облік з 05.08.1998 року складом сім`ї - одна особа.

Рапорт апелянта неодноразово розглядався.

Протоколом № 25 засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 від 20.12.2017 року його було зараховано на квартирний облік складом родини 1 особа з 20.12.2017 року.

Апелянт подав рапорт до житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 в якому він не погодився з даним рішенням комісії в частині визначення дати зарахування на квартирний облік та просив зарахувати на квартирний облік з 05.08.1998 року.

25 січня 2018 року рапорт ОСОБА_1 , щодо зміни дати зарахування на квартирний облік з 05.08.1998 роком був розглянутий і рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформленого протоколом № 1 було залишено без змін дату зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік - з 20.12.2017 року на загальних підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що житлова комісія військової частини НОМЕР_1 під час розгляду рапорту позивача про постановку його на квартирний облік діяла в межах наданих їй повноважень та відповідно до норм чинного законодавства.

Позивач не був переміщений до військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, а призваний на військову службу із запасу з укладанням відповідно нового контракту у системі іншого органу державної влади - Міністерства внутрішніх справ України, до якої організаційно належить Національна гвардія України, а позов був залишений без задоволення.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам зазначеної статті, оскільки судом першої інстанції не було повно з з`ясовано усі обставини по справі, та не застосовано приписи ст. 10 ЦПК України.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Конституція України зазначає, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст.21)

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. (Ст. 22)

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.(ст. 24)

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду (ст. 47).

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч.1 ст.12 закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців житловими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання житлове приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про національну гвардію» від 13 березня 2014 року № 876-УП держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки. Військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, що затверджені постановою Ради міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984р. № 470 квартирний облік громадян відбувається за місцем проживання громадян або за місцем їх роботи.

Черговість надання громадянам жилих приміщень визначається положеннями ст. 43 ЖК УРСР.

Зокрема, згідно ч. 4 цієї статті, черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Апелянт був зарахований на квартирний облік військовій частині НОМЕР_2 , з 05.08.1998 року, де проходив військову службу, і де після звільнення 01.04.2011 року (наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 69) залишився перебувати на квартирному обліку у Деснянському гарнізоні.

З 1998 р. апелянт перебуваючи на квартирному першочерговому квартирному обліку не був забезпечений державою житловою площею.

Уклавши контракт на проходження служби у Національній Гвардії, апелянт розраховував на те, що той час який він стояв на квартирному обліку буде врахований відповідачем, та він буде поставлений на квартирний облік з урахуванням часу довготривалого очікування виконання державою його права на житло.

Колегія суддів вважає, зазначені обставини є суттєвими при вирішенні даного спору та направленими на захист прав апелянта на житло гарантованих йому Конституцією України.

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

У практиці ЄСПЛ матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, є цивільними за галузевою належністю і достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду ««майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права»

Справа Malhous v. Czech Republic (dec.) 33071/96, ECHR 2000-XII; Справа Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Справа Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, ECHR A332).

Суд доволі часто використовує концепцію «правомірного очікування», найбільш типова категорія справ така.

Унаслідок певного юридичного факту, який уже відбувся (це може бути договір, делікт чи видача ліцензії), особа набуває майнове право.

Однак невдовзі по тому, до того як особа це право встигне зреалізувати, держава ухвалює акт (нормативний або індивідуальної дії), котрим таке право скасовується із наданням цьому актові ретроспективної дії щодо фактів, які відбулися до його прийняття.

При цьому підстави, з яких особа позбавляється раніше набутого права, не пов`язані з її поведінкою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку з 05.08.1998 року складом сім`ї 4 особи.

Відповідно до ст.40 ЖК України громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів вважає, що після укладення контракту на проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 апелянт має право на зарахування на квартирний облік за місцем роботи з врахуванням попереднього часу перебування на квартирному обліку з 05.08.1998 року.

Довго тривале правомірне очікування ОСОБА_1 виконання державою обов`язку по наданню йому житлової площі, сформувало в нього розумне сподівання, на те, що орган влади буде діяти на захист його інтересів, а не інакше.

Питання не в тому правомірно чи ні діяла житлова комісія військової частини НОМЕР_1 відмовляючи ОСОБА_1 в постановці на квартирний облік з 05.08.1998 р., а в тому, що підзаконні акти та інструкції на які посилається відповідач не здійснюють Конституційного захисту інтересів сторони, зменшують та звужують його право на правомірне очікування законного права на отримання житла.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Визнати протиправним та скасувати рішення Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 25 січня 2018 року №1 в частині зарахування майора ОСОБА_1 , 1977 року народження, старшого офіцера (інструктора з вогневої підготовки) відділення інструкторів на квартирний облік в загальну чергу з 20 грудня 2017 року зі складом 1 (одна) особа.

Дату зарахування змінити з 20 грудня 2017 року на 05 серпня 1998 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль