Дата документу 19.12.2018
Справа № 334/3253/18
Провадження № 2/334/2736/18
19 грудня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.;
при секретарі Сагайдак Г.В.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Департамент реєстраційних послуг ЗМР, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить 1/10 частина житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дубова (Блюхера), буд. 17, на підставі договору дарування 1/20 частини житлового будинку від 05.03.2005 року, укладеного між позивачем та його матірю ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, та Договором дарування 1/20 частини житлового будинку від 06.07.2015 року, укладеного між позивачем та його братом ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 Таким чином, позивач набув право власності на 1/10 частину житлового будинку №17 по вул. Дубова (Блюхера) в м. Запоріжжя, яка фактично є окремою квартирою згідно встановленого порядку користування між чотирма співвласниками.
Позивач правомірно та на законних підставах набув право власності на вищевказану частину житлового будинку та на теперішній час є власником 1/10 частини вказаного обєкту нерухомості, але він позбавлений можливості вільно користуватися своєю часткою будинку через те, що у зазначеному житловому будинку досі зареєстрована відповідачка по справі, ОСОБА_2, дочка його брата ОСОБА_7, який помер в лютому 2018 року. Відповідачка була прописана за даною адресою своїм батьком, колишнім власником 1/20 частини будинку, братом позивача, який звільнив будинок, передав його позивачу, але не зняв з реєстрації свою дочку. Після відчуження батьком частини будинку, та його смерті ОСОБА_2 в добровільному порядку не знялась з реєстрації, на прохання позивача відповіла відмовою, хоча в будинку не проживає, ніколи в ньому не зявлялась, не є членом сімї позивача, її речі в будинку відсутні.
На теперішній час відповідачка залишається зареєстрованою в будинку позивача, в добровільному порядку не знялася з реєстраційного обліку, тому позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування частиною житлового будинку по вул. Дубова (Блюхера), буд.17 в м. Запоріжжя.
Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.
Позивач та його представник за довіреністю ОСОБА_8 в судове засідання не зявилися, просять розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на задоволенні позову, не заперечують проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачка в судове засідання не зявилася, про час і місце слухання справи була повідомлена вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надала суду відзив на позовну заяву.
Треті особи по справі просять суд розглянути справу на розсуд суду за їх відсутності.
Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: м.Запоріжжя, вул. Дубова ( Блюхера), буд.17, фактично має 4 розподілених окремих квартири, співвласниками будинку яких зазначені ОСОБА_9 - 1/5 частина, ОСОБА_4 - 3/5 частини, ОСОБА_3 - 1/10 частина, ОСОБА_1 - 1/10 частина, що відображено в технічному паспорті БТІ (а.с.43-45).
Після смерті 25.06.2013 р. ОСОБА_9 її син, ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на раніше належну померлій ОСОБА_9 1/5 частину домоволодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 24.01.2014р. державним нотаріусом Другої Запорізької нотаріальної контори, реєстровий № 3-114 (а.с.55).
Позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить 1/10 частина житлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, Дубова ( Блюхера), буд.17, на підставі договору дарування 1/20 частини житлового будинку від 05.03.2005 року, укладеного між позивачем та його матірю ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого за реєстровим № 874, та Договором дарування 1/20 частини житлового будинку від 06.07.2015 року, укладеного між позивачем та його братом, ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6М, зареєстрований в реєстрі під № 1404 (а.с.39-42).
В будинку з 15.02.1996 року по теперішній час зареєстрована відповідачка по справі ОСОБА_2, що підтверджується копією Домової книги, Довідкою Департаменту реєстраційних послуг № 01-71/2265 від 16.05.2018 р., Довідками від 21.10.2017р. та 05.04.2018 року голови квартального комітету № 67, а також Актом про непроживання від 29.11.2018р. та письмовою заявою сусіда ОСОБА_10, завітених печаткою голови квартального комітету, згідно яких відповідачка з моменту реєстрації фактично не проживає (а.с.17,46-50).
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним
Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Наявність реєстрації відповідачки у будинку по вул. Дубова (Блюхера) буд.17 в м. Запоріжжя приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись обєктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що він змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, та не має можливості оформити субсидію.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа та члени її сімї втрачає і право користування цим приміщенням.
Зясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2, не є членом сім'ї позивача ОСОБА_1, та в силу вимог ст.346 ЦК України через укладання договору дарування частки будинку, який є чинним і недійсним не визнаний, втратила право користування даним житловим приміщенням.
Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.
Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не є членом сімї позивача, була зареєстрована в даному житловому будинку своїм батьком, колишнім власником частини будинку та втратила право користування даним житлом після відчуження ним свого майна колишнім власником, однак добровільно з реєстраційного обліку не знялась, та залишається зареєстрованою в спірному житловому будинку, що спричиняє новому власнику, позивачу додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності.
Таким чином, зясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Керуючись Конституцією України, ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 346, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 156 ЖК України, суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя: Баруліна Т. Є.