Номер провадження: 22-ц/785/4469/18
Номер справи місцевого суду: 493/753/17
Головуючий у першій інстанції Бодашко Л. І.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 14 лютого 2018 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу та за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за автомобіль,

встановив:

До Балтського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про стягнення боргу (провадження № 2/493/431/17), а також надійшла з Котовського міськрайсуду Одеської області цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації (провадження №2/493/557/17. Вказані провадження були об'єднані в одне провадження.

Позивач ОСОБА_2 за первісним позовом звернулася до суду про стягнення з ОСОБА_4 і ОСОБА_3 по 197 тис. 940 грн. 86 коп., стверджуючи, що ОСОБА_4 є її сином, а ОСОБА_3 - її колишньою невісткою, які з 22.03.2003 року по 28.09.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі і проживали в АДРЕСА_1. Її син ОСОБА_4 займався підприємницькою діяльністю в м. Балта Одеської області, та для підприємницької діяльності йому необхідний був автомобіль для підвозу товару до ринку та придбання товару в іншому населеному пункті. Для цього вона позичила йому 24.04.2012 року для придбання ним особисто автомобіля 18 тис. доларів США, за які той придбав автомобіль марки HYUNDAI - Accent, 2012 року випуску. Борг син взяв із зобов'язанням віддати до 20.07.2015 року. Оскільки починаючи з 2013 року підприємницька діяльність майже не приносила належного прибутку, необхідного для погашення боргу, син вчасно не погасив борг, тому вирішив передати їй автомобіль в рахунок боргу, що оцінений цей автомобіль був в 70 тис. грн. Однак, оскільки автомобіль був дуже сильно пошкоджений, так як потрапив в ДТП, хоча і був відремонтований сином, на що той теж брав гроші в борг, вона змушена була його продати, а отримані від продажу кошти повернути в рахунок боргу ОСОБА_5, у якої вона взяла 18 тис. доларів США в борг, які в подальшому дала в борг сину для придбання вказаного автомобіля. За цей автомобіль їй було заплачено 50 тис. грн. ОСОБА_3 жодних претензій відносно автомобіля до ОСОБА_4 і до неї на той час не мала і, безумовно, не заперечувала проти цього.

30.09.2015 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 розлучилися, ОСОБА_3 подала заяву до суду про розподіл майна, в тому числі і вище вказаного автомобіля, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів на її користь по 197 тис. 940 грн.86 коп., які у неї взяв в борг ОСОБА_4, при цьому вона від суми боргу відрахувала кошти, які отримала від продажу автомобіля. В судовому засіданні позивач і її представник адвокат ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просять їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 теж звернулася до суду з вторинним позовом про стягнення з ОСОБА_4 на її користь вартості 1/2 частки автомобіля марки HYUNDAI - Accent, 2012 року випуску, держномер НОМЕР_3 (VIN-НОМЕР_5) в рахунок грошової компенсації та стягнення з ОСОБА_4 вартості судового збору - 551 грн. 21 коп., стверджуючи, що спірний автомобіль вони придбали в період шлюбу за спільні сімейні кошти, для потреб сім'ї, що вказаний автомобіль був відчужений ОСОБА_4 без її згоди, тому з нього слід стягнути на її користь грошову компенсації від вартості автомобіля, пропорційно її частці, що повинна становити 1/2. В судовому засіданні представник ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_7 вимоги ОСОБА_3 підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити, оскільки спірний автомобіль придбаний в період шлюбу сторін, за їх спільні кошти, для потреб сім'ї, який відповідач продав без згоди дружини, тому з нього слід стягнути компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля. Що стосується позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 боргу в сумі 197 тис. 940 грн. 86 коп., то ці вимоги він не визнає, оскільки ніяких коштів в борг ОСОБА_3 не брала, що гроші на автомобіль були їх особистими коштами, про борг її колишнього чоловіка ОСОБА_4 вона нічого не знала і згоди на це не давала.

Рішенням суду від 14.02.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ІПН НОМЕР_1, проживаючого по АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянки України, працюючої приватним підприємцем, ІПН НОМЕР_2, проживаючої по АДРЕСА_3 66300, 197 940,86 грн. (сто дев'яносто сім тис. дев'ятьсот сорок) грн. 86 коп.) і судовий збір в сумі 1978 грн.40 коп. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за автомобіль та стягнення вартості судового збору, відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, кожна окремо, звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами, в яких ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її первісний позов в повному обсязі, а ОСОБА_3 також просить рішення суду скасувати, в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі та задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені вапеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та в частині стягнення судових витрат за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (чч. 1, 2 ст. 70).

За правилами пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є матір'ю відповідача ОСОБА_8 та свекрухою ОСОБА_3

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.03.2003 року, рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2015 року по цивільній справі № 505/3061/15-ц шлюб між ними розірвано (а.с. 68зв.).

Під час перебування у шлюбі, 11.05.2012 року, був придбаний автомобіль марки HYUNDAI - Accent, 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 (VIN-НОМЕР_5) на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 533510 від 08.05.2012 року, виданої ТОВ «Хюндай мотор Україна», який був оформлений на відповідача ОСОБА_4

Вказаний автомобіль був придбаний за грошові кошти в розмірі 18 000 доларів США, які відповідач ОСОБА_4 24.04.2012 року взяв в борг у матері - ОСОБА_2 на строк до 20.07.2015 року, про що надав розписку (а.с. 10), але до теперішнього часу борг не повернутий.

В даному випадку розписка відповідача ОСОБА_4 про визнання боргу та зобов'язання його повернення є документом, який свідчить, що між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 відбувся договір позики, а також визначає суму позики (а.с. 10), що відповідає положенням статей 1046, 1047 ЦК України.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позичальник, відповідач ОСОБА_4 не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики в строк, що передбачений договором. Тому права позивача були порушені і підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за договором позики тільки з відповідача ОСОБА_4.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення боргу з ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_4 укладено не на задоволення інтересів сім'ї, а для використання автомобіля в його особистій підприємницькій діяльності. Позику для придбання автомобіля ОСОБА_4О брав самостійно, а ОСОБА_3 при цьому не була присутня, зобов'язань по поверненню боргу на себе не брала, тому вона і не повинна повертати борг, оскільки позичені кошти були коштами відповідача ОСОБА_4 й придбаний за них автомобіль є його особистим майном, тобто він і повинен повернути борг.

При цьому суд першої інстанції послався на правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Дійсно, у правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, підкреслено, що «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Однак, диспозиція ч. 3 ст. 61 СК України встановлює, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи викладену норму закону можна дійти висновку, що об'єктом спільної сумісної власності подружжя визнається майно, в тому числі грошові кошти, одержані за договором, укладеним одним з подружжя в інтересах сім'ї. Через невизначеність поняття "інтересів сім'ї" до договорів, що охоплюються ч. 3 ст. 61 СК, можна віднести будь-які договори, укладенні одним з подружжя, щодо яких встановлена і не спростована законодавча презумпція наявності згоди другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України, абзац другий ч. 2 ст. 369 ЦК України).

За договором, укладеним одним з подружжя за презумпції згоди другого з подружжя, може бути не лише набуття майна, але й створення майнових обов'язків (наприклад, укладення договорів позики, купівлі-продажу з розстроченням платежу).

Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", викладеного у п. 24 постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Умовами виникнення обов'язків за договором, укладеним одним з подружжя, у другого з подружжя, є: 1) укладення одним з подружжя договору в інтересах сім'ї; 2) факт використання придбаного майна в інтересах сім'ї; 3) відсутність заперечень другого з подружжя проти укладення такого договору або відсутність інших порушень правил розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

У правовому висновку, висловленому у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховний Суд України зазначено, що «для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними».

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення та правову позицію Верховного Суду України, з'ясовуючи обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, надаючи оцінку зібраним по справі доказам з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,колегія суддів вважає, що відповідачем ОСОБА_4 з об'єктивністю не доведено, що грошові кошти в розмірі 18000 дол. США на придбання вказаного автомобіля були взяті у борг у його матері ОСОБА_2 в його особистих інтересах для використання у підприємницької діяльності, а не в інтересах сім'ї.

У правовому висновку, висловленому у постанові від 25 листопада 2015 року у справі №6-2333цс15, Верховний Суд України дійшов такої позиції, а саме, «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям».

У постанові від 03 червня 2015 року у справі №6-38цс15 Верховний Суд України зазначав, що «сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права особистої приватної власності одного з подружжя».

Колегія суддів вважає, що наявними у справі доказами з достовірністю підтверджується те, що метою придбання спірного автомобіля є придбання його у спільну сумісну власність для використання в інтересах сім'ї й ніяких домовленостей між подружжями про те, що договір позики укладений й автомобіль придбаний в особистих інтересах ОСОБА_4 для використання у підприємницької діяльності не було укладено, що вбачається з матеріалів справи.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що кошти у розмірі 18 000 доларів США були отримані в борг у ОСОБА_2 саме в інтересах сім'ї колишніх подружжя ОСОБА_2, що є підставою для визнання вказаного боргу спільною сумісною власною подружжя. Відповідачка не визнає вказаний борг, чим порушує права позивача, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту шляхом визнання вказаного боргу спільною сумісною власністю колишнього подружжя й стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 7368 доларів 20 центів США.

Крім цього, звернення відповідачки ОСОБА_3 з позовом про стягнення з ОСОБА_4 грошової компенсації за цей автомобіль також свідчить про те, що автомобіль був придбаний в інтересах сім'ї та ОСОБА_3 вважала його спільним майном подружжя.

Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, при задоволенні позову про стягнення грошових сум, що підлягають стягненню, слід зазначати у грошовій одиниці України - гривні, а у разі стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Отже, з ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягає стягненню 7368 доларів 20 центів США, що за курсом НБУ станом на день подання позову до суду еквівалентно 197940 гривень 86 копійок, з ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягає стягненню 7368 доларів 20 центів США, що за курсом НБУ станом на день подання позову еквівалентно 197940 гривень 86 копійок.

Проте, в рішенні суду першої інстанції помилково вказано суму боргу лише у гривневу еквіваленті.

Посилання представника ОСОБА_7 в інтересах позивачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що відповідач ОСОБА_4 відчужив спірний автомобіль без її згоди, тому вона має право на виплату компенсації у розмірі вартості ? частки автомобіля, не приймається до уваги за таких підстав.

Статтями 77, 78, 79 та 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо, дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За змістом ст. 71 СК України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Таким чином, за змістом ст. ст. 63, 65 СК України, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом першої інстанції встановлено, що під час шлюбу, 16.06.2015 року, спірний автомобіль був перереєстрований на позивачку ОСОБА_2 (а.с. 69), а 26.04.2016 року цей же автомобіль був перереєстрований на ОСОБА_9, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру в Одеській області Міністерства внутрішніх справ України від 31 серпня 2016 року 3315-146аз (а.с. 167).

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11.05.2016 року по справі №505/4402/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про розподіл спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна встановлено, що доказів неправомірності відчуження спірного автомобіля під час перебування у зареєстрованому шлюбі позивачкою ОСОБА_3 суду не надано, тому в задоволенні цих позовних вимог було відмовлено (а.с. 7зв.).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, чинного на час вирішення спору, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, те, що відповідач ОСОБА_4 відчужив спірний автомобіль без її згоди, тому вона має право на виплату компенсації у розмірі вартості ? частки автомобіля, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.

Однак, жодного доказу у підтвердження свого позову ОСОБА_3 не представила ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, навпаки підстави її позову повністю спростовуються вказаним вище рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11.05.2016 року по справі №505/4402/15-ц, яка була оглянута судовою колегією під час розгляду цієї справи.

Також безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що договір позики не вчинений, оскільки в матеріалах справи є копія власноручно написаної розписки від 24 квітня 2012 року, яка свідчить про те, що відповідач ОСОБА_4 визнає борг та зобов'язується його повернути і є тим самим документом, який свідчить, що між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 відбувся договір позики, а також визначає суму позики (а.с. 10), що відповідає положенням статей 1046, 1047 ЦК України.

Аналогічний висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 01 квітня 2015 року у справі №6-37цс15, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦК України є обов'язковим для всіх судів України.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі представника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_3 доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення позову ОСОБА_3 немає.

В той же час, порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 57, 60, 61 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, скасування його в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу з ОСОБА_3 й ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі чч. 1, 6 та 13 ст. 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачка ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи й згідно п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, при подачі апеляційної скарги повинен бути сплачений судовий збір в розмірі 2968, 50 грн. (1979, 40 грн. х 150%) й при задоволенні вказаної скарги полягає присудженню з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2968,50 грн. у дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суду Одеської області,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 14 лютого 2018 року змінити в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, суму боргу в розмірі 7368 доларів 20 центів США, що за курсом НБУ станом на день пред'явлення позову до суду еквівалентно 197940 гривень 86 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4, на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, суму боргу в розмірі 7368 доларів 20 центів США, що за курсом НБУ станом на день пред'явлення позову еквівалентно 197 940 гривень 86 копійок.

Стягнути в рівних частках у дохід держави з ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 та ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4, судовий збір в сумі - 1978 грн. 40 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та 2968 грн. 50 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.01.2019 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко