Справа № 510/1996/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.18 року Ренійський районний суд Одеської області У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області про визначення частки у спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визначення частки померлої ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 195,05 га, яка розташована на території Котловинської сільської влади Ренійського району Одеської області, масив № 22, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 085805, у розмірі 1/130. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_2 прийняла спадщину в порядку ст. 1269 ч. 1 ЦК України, однак у звязку з тим, що розмір частки ОСОБА_2І земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності не визначено, їй відмовлено у прийнятті спадщини. Посилаючись на вимоги ст. 1226 ЦК України, ст. 89 ЗК України позивачка просить задовольнити її вимоги.

Позивачка у підготовче судове засідання не зявилась, представник позивачки ОСОБА_3 (довіреність № 191 від 24.09.2018 р.) направив до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача у підготовче судове засідання не зявився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2, померла 22.04.2009 р.; копія свідоцтва про народження ОСОБА_4, мати ОСОБА_2, батько ОСОБА_5; копія свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, прізвище дружини після укладення шлюбу «Журжа»; заява ОСОБА_1 від 30.06.2009 р. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2; копія державного акту на право власності на земельну ділянку площею 195,05 га, масив № 22, уповноважена особа від співвласників земельної ділянки ОСОБА_7, серія ОД № 085805; додаток до державного акту на право власності на земельну ділянку список громадян - співвласників, яким надаються земельні ділянки в масиві № 22 загальною площею 195,05 га ріллі зрошувальної, під № 20 вказана ОСОБА_2; втяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; копія постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії, підстава не визначена частка у спільній сумісній власності.

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 22.04.2009 року померла ОСОБА_2 Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частки у спільній сумісній власності земельної ділянки загальною площею 195,05 га, яка розташована на території Котловинської сільської влади Ренійського району Одеської області, масив № 22, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 085805. ОСОБА_2 володіла земельною ділянкою разом з іншими 129 особами, без виділення частки (список громадян - співвласників, яким надаються земельні ділянки в масиві № 22 загальною площею 195,05 га ріллі зрошувальної)

У встановлений законодавством строк, а саме 30.06.2009 р., позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тобто прийняла спадщину в порядку ст. 1269 ч. 1 ЦК України.

Пізніше 29.09.2018 р. позивачка звернулась до нотаріуса за оформленням спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, їй було відмовлено, у звязку із тим, що не визначена частка у спільній сумісній власності на земельну ділянку. Ця обставина змусила позивачку звернутися до суду із позовом про визначення частки у спільній сумісній власності, з метою оформлення спадщини.

Таким чином, позивачка прийняла спадщину, що залишилася після смерті матері в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак не може її оформити з причин, які не залежать від неї.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Об'єкт спадкування - земельна ділянка має майновий характер, а тому приймаючи спадщину позивача приймає права і обов'язки спадкодавця.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення

Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Право приватної власності на землю набувається і реалізується громадянами та юридичними особами включно відповідно до закону. Підстави та умови набуття цих прав передбачені у главі 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Відповідно до ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі прийняття спадщини.

Згідно статті 131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі спадкуванн

До позивачки перейшло право на земельну ділянку у порядку спадкування за законом, однак ОСОБА_1 не має змоги оформити право власности відповідно до вимог законодавства, оскільки, за життя ОСОБА_2 не було виділено її частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку. Таким чином, оформити право власності позивача на земельну ділянку неможливо без виділення частки у спільній сумісній власності не можливо.

Відповідно до частинам першої, четвертої статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата реєстрації земельної ділянки 05.01.2018 р., кадастровий номер :01:005:0061. До державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ОД № 085805 додано список громадян співвласників, яким надаються земельні ділянки в масиві № 22 загальною площею 195,05 га ріллі зрошувальної, в якому під № 20 вказано ОСОБА_2

Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному манні. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. 4 ст. 86 ЗК України, - співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до положень ст. 89 ЗК України, - земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 89 ЗКУ, ст. 370 ЦК України частки кожного співвласника у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У відповідності до частини 1 статті 368 Цивільного кодексу України: спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Право спільної сумісної власності відр.ізняється від права спільної часткової власності за підставами виникнення, характером внутрішніх правовідносин, а також і за підставами припинення сумісної або часткової власності. Приписами частини 2 статті 370 ЦК України визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У відповідності до вимог статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.87 Земельного кодексу України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, за рішенням суду. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення ст. 16 ЦК України передбачають, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одночасно нормами ст. 64 Конституції України встановлено, що право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права, свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до пункту а), частини 3 статті 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Враховуючи вищезазначені обставини та наведені норми законодавства, а також те, що позивачка не може захисти своє право на земельну ділянку іншим способом, зазначене право підлягає судовому захисту, шляхом його визнання. Обраний спосіб захисту права позивача не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 81 цього Кодексу. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, як підставні та обґрунтовані

Керуючись ст. ст. 355, 357, 368, 370, 372, 1216, 11218, 1225, 1269, ст. 19, 81, 87,89, 131, 152, ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 16, 81,200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області про визначення частки у спільній сумісній власності задовольнити.

Визначити, що частка померлої ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на земельну ділянку загальною площею 195,05 га, яка розташована на території Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області, масив № 22, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 085805, становить 1/130 частини.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін