П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 369/5377/17

Провадження: № 22-ц/824/2835/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Волчка А.Я., у цивільній справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах Держави до Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури діючи в інтересах держави, звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Горенської сільської ради 9 сесії 24 скликання від 26 грудня 2003 року б/н «Про затвердження матеріалів інвентаризації присадибної ділянки та передачу її у приватну власність гр. ОСОБА_1.», в частині затвердження та передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0699 га для ведення особистого селянського господарства в с. Горенка, пров. Київський з кадастровим номером НОМЕР_1., та визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0.0699 га, виданий на ім'я ОСОБА_1, який зареєстровано 16 вересня 2004 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 1460.

Позов мотивовано тим, що відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 03березня 2017 року № 01-01/73 спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 відведена за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Горенка в межах Горенської сільської ради. Річка Горенка має статус природнього водотоку, є правою притокою р. Ірпінь, згідно класифікації річок України належить до малих річок та має площу водозабору 29,1 км2, прибережні захисні смуги р. Горенка становлять 25 метрів. Прийняття спірного рішення щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства прийнято всупереч вимогам ст. ст. 60,83,118 Земельного кодексу України, ст.ст. 21 Закону України «Про основи містобудування», ст. ст. 3, 12 Закону України «Про планування і забудову і територій», в порушення визначеного діючою містобудівною документацією функціонального призначення території, за рахунок озеленених територій загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність. Враховуючи, що землі водного фонду не підлягають передачі у власність, Горенська сільська рада, приймаючи спірне рішення, вийшла за межі наданих їй повноважень, крім того, незаконно змінила цільове призначення земельної ділянки, внаслідок чого її неправомірно відведено в приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, тому спірне рішення є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року в задоволенні позову заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Деркач І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою карти-схеми, інформацію органів та установ, які є доказами на підтвердження факту накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду. Вважає, що довідка КДП «Київгеоінформатика» за 2017 рік не може бути доказом у спорі про порушення вимог земельного законодавства у 2003 році. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах прибережної захисної смуги, встановлених законодавством є проект землеустрою. Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади чи місцевого самоврядування на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та надавати можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену зону від урізу води. При наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, незалежно від того чи вони є природними або ж штучно створеними, необхідно забезпечувати дотримання положень щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки докази, надані прокурором на підтвердження факту розташування спірної земельної ділянки на землях водного фонду, відповідають вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 вказав, що довідка КДП «Київгеоінформатика» від 02 листопада 2017 року спростовує доводи позивача про накладення земельної ділянки на землі водного фонду, а інформація про місце розташування земельної ділянки станом на 2017 рік не спростовує знаходження даної земельної ділянки в прибережній захисній смузі у 2008 році. Звертає увагу на те, що позивач не мав в своєму розпорядженні а ні цифрових координат земельної ділянки, а ні матеріалів її виносу в натурі. І позивач, і ДП «Київгеоінформатика» керувалися місцем розташування земельної ділянки, зазначеним на Публічній кадастровій карті та картографічними даними 1993 року. При цьому, публічна кадастрова карта має інформаційний, а не офіційний характер. Місце розташування багатьох земельних ділянок на мапі Публічної кадастрової не завжди співпадає з їх дійсним місцем розташування. Відповідно до довідки ДП «Київгеоінформатика» від 06 жовтня 2017 року, межі земель водного фонду було визначено на підставі картографічних матеріалів 1993 року; при виготовленні схеми накладання земельних ділянок використовувалось програмне забезпечення з похибкою при застосуванні в 3-5 метрів; винесення в натурі меж земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 не проводилось. А відповідно до відповіді ДП «Київгеоінформатика» від 02 листопада 2017 року земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 на землі водного фонду, а саме 25-метрову прибережну захисну смугу малої річки Горенка не накладається, тобто, твердження позивача про те, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 накладається на межі земельного фонду є помилковими, оскільки ґрунтуються на недостовірних даних і спростовуються наявними в справі матеріалами. Також зазначив, що висновок суду про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт надання Горенською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_1 земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги, є правильним та таким, що грунтується на матеріалах цивільної справи. Просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2018 року справу призначено до розгляду. 07 травня 2018 року у справі призначено судову земельно-технічну експертизу, провадження якої доручено Київському НДІ судових експертиз.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовані Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Початком роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т.О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т.О., судді Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.

06 листопада 2018 року цивільна справа надійшла на адресу Київського апеляційного суду з повідомленням про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи.

Ухвалою від 07 листопада 2018 року дану справу прийнято до провадження Київського апеляційного суду, провадження у справі поновлено.

В судовому засіданні прокурор Івашин О.Є. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст.ст. 19, 20 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі на землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Пунктом «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, островами, а також землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За приписами ст.ст. 1, 88, 89 ВК України, ст.ст. 60, 61 ЗК України, прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель, а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.

Указаними статтями встановлено нормативні розміри прибережних захисних смуг по берегах річок уздовж урізу води шириною: для маленьких річок - 25м., середніх - 50м., великих - 100м.

Землі прибережних захисних смуг віднесені до природоохоронних територій з режимом обмеженої господарської діяльності, у межах яких забороняється розорювання земель, садівництво та городництво тощо.

Статтею 84 ЗК України, з метою збереження земель водного фонду та особливого режиму використання встановлено заборону на передачу їх у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України, де зазначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га.).

Отже, прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм та острови не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Річка Горенка має статус природнього водотоку, є правою притокою р. Ірпінь, згідно класифікації річок України належить до малих річок та має площу водозабору 29,1 км2, прибережні захисні смуги р. Горенка становлять 25 метрів.

Судом встановлено, щорішенням Горенської сільської ради 9 сесії 24 скликання від 26 грудня 2003 року б/н «Про затвердження матеріалів інвентаризації присадибної ділянки та передачу її у приватну власність гр. ОСОБА_1.» затверджено технічну документацію зі складання державного акту на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_1та відведено в приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.0699 га з кадастровим номером НОМЕР_1 на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району для ведення особистого селянського господарства.

В подальшому, на підставі вищевказаного рішення сільської ради ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_2, який зареєстровано 16 вересня 2004 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 1460.

Відповідно до листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 03 березня 2017 року № 01-01/73 спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 відведена за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Горенка в межах Горенської сільської ради.

На даний лист прокурор посилався як на підставу своїх вимог. До даного листа в якості додатків додані схеми накладення земельних ділянок з матеріалами зйомки за 2007,2008 та 2016 роки. При цьому слід відмітити, що позивач не мав в своєму розпорядженні а ні цифрових координат земельної ділянки, а ні матеріалів її виносу в натурі. ДП &q?ої;Київгеоінформатика&q?лі;, надаючи відповідь на запит прокурора, керувався місцем розташування земельної ділянки, зазначеним на Публічній кадастровій карті та картографічними даними 1993 року, яка має інформаційний, а не офіційний характер.

Як убачається із відповіді ДП «Київгеоінформатика» від 06 жовтня 2017 року на запит адвоката ОСОБА_3, межі земель водного фонду було визначено на підставі картографічних матеріалів 1993 року; при виготовленні схеми накладання земельних ділянок використовувалось програмне забезпечення з похибкою при застосуванні в 3-5 метрів; винесення в натурі меж земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 не проводилось.

З метою з'ясування точного місцезнаходження земельної ділянки власником ділянки був отриманий в землевпорядній організації Кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 з координатами точок.

02 листопада 2017 року ДП «Київгеоінформатика» було надано відповідь, в якій чітко зазначено, що згідно з викопіюванням з топографічного плану та наданих координат, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 на землі водного фонду, а саме 25-метрову прибережну захисну смугу малої річки Горенка не накладається.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звертаючись до суду з позовом прокурор не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтями 5, 6 Водного кодексу України встановлено, що до водних об'єктів загальнодержавного значення належать поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків. Води (водні об'єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування.

Також, відповідно до ст. 4 Водного кодексу України та ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать зокрема землі, зайняті річками та прибережними захисними смугами вздовж річок та навколо водойм.

Згідно ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України землі загального користування населених пунктів, майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо), не можуть передаватись у приватну власність.

Разом з цим, ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов'язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та. відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі &q?их;Спорронг і Льоннрот проти Швеції&q?ен; (&q?пр;Sporrong and Lonnroth v. Sweden&quШв;) від 23.09.1982р., &qung;Новоселецький проти України&quві; від 11.03.2003р., &q?ов;Федоренко проти України&quuo; від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 зазначеного Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоби була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності.

Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 &q?го;Стретч проти Сполученого Королівства&qu№4; встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку владного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце &q?, ;непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції&q?ло;, отже визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

З листа ДП «Київгеоінформатика» від 06 жовтня 2017 року вбачається, що межі земель водного фонду було визначено на підставі картографічних матеріалів 1993 року; при виготовленні схеми накладання земельних ділянок використовувалось програмне забезпечення з похибкою при застосуванні в 3-5 метрів; винесення в натурі меж земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 не проводилось.

А відповідно до листа ДП «Київгеоінформатика» від 02 листопада 2017 року, вказано, що згідно з викопіювання з топографічного плану та наданих координат, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 на землі водного фонду, а саме 25-метрову прибережну захисну смугу малої річки Горенка не накладається.

Таким чином, твердження позивача про те, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 накладається на межі земельного фонду є помилковими, оскільки ґрунтуються на недостовірних даних і спростовуються наявними в справі матеріалами.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт надання Горенською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_1 земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги, оскільки докази подані разом з позовом були спростовані доказами, наданими ДП «Київгеоінформатика» в ході розгляду справи судом першої інстанції.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 02 січня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко