ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 202/2010/16-ц

провадження № 61-4221св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року, ухвалене у складі судді Бельченко Л. А., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 листопада 2016 року, постановлену колегією суддів у складі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

У позовній заяві вказувала, що 2 серпня 2014 року в селищі Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області з вини відповідача ОСОБА_5 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Опель-Астра», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням відповідача і автомобіля «Міцубіші Аутлендер», реєстраційний номерний знакНОМЕР_2, під її керуванням.

25 грудня 2014 року постановою апеляційного суду Дніпропетровської області провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП України, щодо ОСОБА_5 закрито на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП через закінчення строку накладення адміністративного стягнення.

За даними автотоварознавчої експертизи від 4 вересня 2014 року, вартість відновлення ремонту автомобіля «Міцубіші Аутлендер», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, становить 134 544,13 грн.

3 березня 2015 року позивач звернулась із заявою до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5, щодо виплати страхового відшкодування і 17 березня 2016 року на її користь перераховано страхове відшкодування у розмірі 49 000 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 86 544,13 грн на відшкодування вартості відновлюваного ремонту; витрати, пов'язані з проведенням автотоварознавчої експертизи, у розмірі 150 грн.; 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на відшкодування майнової шкоди 86 554,13 грн і 2 500 грн - на відшкодування моральної. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 865,54 грн та 551,20 грн. У іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що винною у дорожньо-транспортній пригоді особою є ОСОБА_5, отже майнова шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується ним як винною особою. Оскільки страхового відшкодування для повного відшкодування завданої шкоди недостатньо, ОСОБА_5 зобов'язаний сплатити ОСОБА_4 різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, а також відшкодувати моральну шкоду, завдану їй з вини ОСОБА_5, адже позивач деякий час не могла користуватися автомобілем, відчувала певні незручності, хвилювалася.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 листопада 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що обставини справи встановлені повно та правильно, а норми матеріального права застосовані вірно.

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 листопада 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не доведена, оскільки постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням строку накладення адміністративного штрафу та обставини щодо дорожньо-транспортної пригоди суд не встановлював. Суд, вирішуючи позов, не взяв до уваги, що за постановою слідчого Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області від 10 грудня 2015 року в ході слідства об'єктивного механізму пригоди встановити не вдалося, у зв'язку із чим встановити особу, винну у дорожньо-транспортній пригоді, неможливо. Отже, суд не мав підстав для задоволення позову. На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_5 посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мінеллі проти Швейцарії», яке стосується презумпції невинуватості особи.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона вважає судові рішення законними та обґрунтованими; зазначає, що при вирішені справи вірно застосовані положення статей 1166, 1167, 1187, 1192 ЦК України з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди, а також положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів». У запереченнях ОСОБА_4 також посилається на рішення Європейського суду з прав людини, в яких акцентовано увагу на необхідність дотримання принципу змагальності сторін у цивільному процесі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 13 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що 2 серпня 2014 року в районі селища Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Опель-Астра», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 і автомобіля «Міцубіші Аутлендер», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4

При розгляді адміністративної справи щодо притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху (вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП) постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року провадження закрито на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП - через закінчення строку накладення адміністративного стягнення.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року вказана постанова залишена без змін і, крім цього, встановлено, що під час даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем, при виникненні небезпеки з боку автомобіля під керуванням водія ОСОБА_4, який рухався у попутному напрямку, не вжив заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу та не витримав безпечну дистанцію, внаслідок чого здійснив зіткнення.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_5 порушив пункти 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху.

Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи № 2699 від 4 вересня 2014 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Міцубіші Аутлендер», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, становить 134 544,13 грн.

Також судами встановлено, що 17 березня 2016 року ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" перерахувало на користь позивача ОСОБА_9 страхове відшкодування у розмірі 49 000 грн.

Невідшкодована сума відновлювального ремонту автомобіля «Міцубіші Аутлендер», реєстраційний номерний знакНОМЕР_2, становить 86 554,13 грн.

Так, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1188 цього Кодексу шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці, залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої неї шкоди, зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страхових відшкодуванням).

З урахуванням встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми заподіяної майнової шкоди, яка залишилася невідшкодованою після виплати позивачу страхового відшкодування страховою компанією ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», у розмірі 86 554,13 грн.

При цьому суд врахував, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду) лише якщо доведе, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

У цьому разі потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відхиляючи доводи, викладені як у запереченнях на позов, так і в касаційній скарзі відповідача, про те, що кримінальна справа щодо нього, ОСОБА_5, закрита через неможливість встановлення винної у дорожньо-транспортній пригоді особи, а провадження в адміністративній справі закрито через закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності, суд враховує, що як вказану постанову слідчого, так і постанову суду досліджено та оцінено судом у цивільній справі у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством, з урахуванням інших доказів у справі.

Відхиляючи доводи касаційної скарги щодо недоведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та щодо презумпції невинуватості, суд враховує, що законодавство в таких зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, і якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то ця презумпція є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Сам по собі факт закриття провадження в адміністративній справі не є підставою для звільнення особи від цивільно-правової відповідальності; крім того, провадження у справі щодо відповідача закрито з нереабілітуючих підстав.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що права позивача порушено внаслідок пошкодження її транспортного засобу з вини відповідача, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

З огляду на вказані обставини та положення статті 23 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом, і при визначені розміру такого відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки шкода позивачеві завдана безпосередньо з вини ОСОБА_5, суд, врахувавши ступінь вини, характер заподіяних моральних страждань і їх тривалість, підставно стягнув з відповідача 2 500 грн у відшкодування моральної шкоди.

Отже, суд касаційної інстанції погоджується з висновками, викладеними в оскаржуваних судових рішеннях, оскільки вони відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права і ухвалені з додержанням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, оскільки стосуються повторної переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанції, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення не підлягають скасуванню, перерозподіл судових витрат суд не здійснює.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик