Справа № 466/6682/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/961/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Фейір К.О., з участю представника ПАТ «Укрзалізниця» - Пантюшевої Н.М., представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року у складі судді Луців-Шумської Н.Л. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог відділ Держземагенства у місті Львові, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ПАТ «Українська залізниця» в особі Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» звернулася з позовом до Брюховицької селищної ради м. Львова, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог відділ Держземагенства у місті Львові, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у жовтні 2013 року під час проведення обстеження земель Залізниці комісією у складі: інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами відокремленого підрозділу Залізниці «Львівська дирекція залізничних перевезень», інженера-землевпорядника відокремленого підрозділу Залізниці «Кам»янка-Бузька дистанція колії», за участі землевпорядника Брюховицької селищної ради встановлено:

на території смт.Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 10 + 980м - км 11+ 020м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45м, на відстані в т.1-28м, в т.2-29м від осі головної колії знаходиться земельна ділянка ОСОБА_3, на підставі державного акту;

на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на км +020-км 11+054,5м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45м, на відстані 29м від головної осі знаходиться земельна ділянка ОСОБА_4 на підставі державного акту;

на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 11 +054,5 м -км 11 + 089,5м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45м, на відстані 29 м від осі головної колії знаходиться земельна ділянка ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на підставі державного акту.

Встановлено, що спірні земельні ділянки були передані зазначеним особам за рішенням Брюховицької селищної ради від 29 грудня 2005 року №589 «Про внесення змін в рішення Брюховицької селищної ради №488 від 07 червня 2005 року» для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 та для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою.

Приймаючи п.2 оскаржуваного рішення від 29 грудня 2005 року №589 Брюховицька селищна рада порушила порядок передачі спірних земельних ділянок, зокрема без попереднього вилучення таких у Залізниці передала у приватну власність фізичних осіб.

В результаті прийняття оскаржуваного пункту рішення порушено право Залізниці на землекористування у розмірах, визначених Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км4 + 850м до км11 + 106м розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, за яку залізниця здійснює сплату земельного податку.

З урахуванням зазначених обставин позивач просив:

визнати недійсним та скасувати п.2 рішення Брюховицької селищної ради від 29 грудня 2005 року №589 «Про внесення змін в рішення Брюховицької селищної ради №488 від 07 червня 2005 року»;

визнати недійсними державні акти на землю, видані на підставі рішення Брюховицької селищної ради від 29 грудня 2005 року №589 «Про внесення змін в рішення Брюховицької селищної ради №488 від 07 червня 2005 року» (т.1 а.с.1-11).

Оскаржуваним рішеннямШевченківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог відділ Держземагенства у місті Львові, про визнання незаконним та скасування пункту 2 рішення Брюховицької селищної ради від 29.12.2005 року №589 «Про внесення змін в рішення Брюховицької селищної ради №488 від 07.05.2005», визнання недійсними Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10.07.2006р. на ім'я ОСОБА_3, Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 04.07.2006р. на ім'я ОСОБА_4, Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 29.06.2006р. на ім'я ОСОБА_4, виданих на підставі рішення Брюховицької селищної ради №589 від 29.12.2005р. - відмовлено.

Дане рішення оскаржило ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».

В своїй апеляційній скарзі посилаються на те, що суд виходив із помилкового припущення, що наявність проектної документації не є достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем, та зокрема і в конкретних межах.

Також, вказують на те, що суд залишив поза увагою доводи Залізниці щодо законодавства, яке діяло на момент виникнення у 1962 році права Залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, відповідно до якого, вимоги шодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі.

Також, зазначають, що право Залізниці на спірну земельну ділянку підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які помилково не були взяті до уваги, а саме Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова 4 км +850 м. до 11 км +106 м., розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 року, що відповідно до ст. 17 ЗУ «Про основи містобудування» є містобудівною документацією та є основою при наданні у власність земель.

Також, суд не надав правову оцінку рішенню Брюховицької селищної ради №589 від 29.12.2005 року та рішенню №488 від 07.06.2005 року, що були прийняті на підставі ст. 119 ЗК України, яка встановлює підстави набуття права власності за набувальною давністю.

Також, вказують на те, що судом не взято до уваги факт сплати земельного податку позивачем, а також посилання, що розміри земельної ділянки Залізниці визначені Планом смуги відведення, відповідають даним внесеним до Державного земельного кадастру. Судом не надано належної правової оцінки Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.01.2013 року №40/01-15/225, якою визначено площу 18,75 га земельної ділянки, що перебуває у користуванні Залізниці, а також Довідці про сплату земельного податку від 20.01.2014 року №ПЧ-3-2/10, якою підтверджується сплата земельного податку на земельну ділянку площею 18,75га.

Також, вказують, що судом безпідставно не взято до уваги наявність кримінальної справи проти службової особи Львівської залізниці ОСОБА_7 відносно якого ухвалою від 02.06.2015 року закрито кримінальне провадження із застосуванням закону «Про амністію».

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Українська залізниця» Пантюшевої Н.М. на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на її заперечення, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано документів, які б свідчили про наявність рішення щодо передачі йому в користування земель відповідно до Плану смуги відведення Рудно-Підбірці 1962 року. Вказаний План смуги не містить відомостей про його затвердження органом місцевого самоврядування, і не є підставою для використання землі згідно ЗК України.

У той же час, у технічній документації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні відомості, що вказані земельні ділянки включають частину смуги відведення Залізниці.

Позбавлення права на майно, у даному випадку, буде розцінюватися як порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав та основоположних свобод.

З таким висновком суду погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

29 грудня 2005 року пунктом 2 рішення сесії Брюховицької селищної ради Львівської області №589 «Про внесення змін в рішення Брюховицької селищної ради №488 від 07 червня 2005 року затверджено технічну документацію для видачі державного акта на право власності на землю і безоплатно передано:

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1;

ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку 0,1396 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1;

ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1396 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення Брюховицької селищної ради ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1396 га серії НОМЕР_1 від 10 липня 2006 року для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.170).

Крім того, на підставі вказаного рішення Брюховицької селищної ради на ім'я ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га серії НОМЕР_2 від 04 липня 2006 року для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (т.1 а.с.171).

Також на підставі вказаного рішення Брюховицької селищної радина ім'я ОСОБА_4, був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1396 га серії НОМЕР_3 від 29 червня 2006 року для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.143).

В результаті прийняття Брюховицькою селищною радою оскаржуваного пункту рішення та видачі відповідачів державних актів на право власності на зазначені земельні ділянки порушено право Залізниці на землекористування у розмірах визначених Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км4 + 850м до км11 + 106м розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, за яку залізниця здійснює сплату земельного податку.

Із повідомлення від 02 жовтня 2013 року №351 ПП «Центр ринкових досліджень» встановлено, що на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_4 (загальна площа 0,1396 га, з яких 0,0592 га перетинається), НОМЕР_5 (загальна площа 0,1396 га, з яких 0,0544 га перетинається), НОМЕР_6 (загальна площа 0,1500 га, з яких 0,0524 га перетинається).

У жовтні 2013 року під час проведення обстеження земель Залізниці комісією у складі: інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами відокремленого підрозділу Залізниці «Львівська дирекція залізничних перевезень», інженера-землевпорядника відокремленого підрозділу Залізниці «Кам»янка-Бузька дистанція колії», за участі землевпорядника Брюховецької селищної ради встановлено:

на території смт.Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 10 + 980м - км 11+ 020м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45м, на відстані в т.1-28м, в т.2-29м від осі головної колії знаходиться земельна ділянка ОСОБА_3, на підставі державного акту;

на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на км +020-км 11+054,5м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45м, на відстані 29м від головної осі знаходиться земельна ділянка ОСОБА_4 на підставі державного акту;

на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 11 +054,5 м -км 11 + 089,5м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45м, на відстані 29 м від осі головної колії знаходиться земельна ділянка ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на підставі державного акту.

Відповідно до частини першої пункту б) частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час прийняття Брюховицькою селищною радою (станом на 29 грудня 2005 року), до земель залізничного транспорту належать землі надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючи насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. До складу земель залізничного транспорту входять землі, що прилягають до залізничного полотна, є смугою відведення залізниць і надаються їм у користування відповідно до чинного законодавства.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року у справі №462/1797/15-к ОСОБА_7 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.367 КК України (службова недбалість) на підставі п.»г» ст.1 закону України «Про амністію у 2008 році. Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_7, обіймаючи посаду ВП «Служби колії» ДГТО «Львівська залізниця», через несумлінне ставлення до своїх службових обов»язків при встановленні та узгодженні зовнішніх меж землекористування залізниці, не виїхав на місце смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, не перевірив розташування земельної ділянки, її площі та меж на відповідність встановленим нормативним вимогам, не дослідив перевірку розташування земельних ділянок, їх меж, площ відповідним службам госпрозрахункової служби колії Львівської залізниці, які були у його підпорядкуванні, підписав акт встановлення та узгодженням меж земельної ділянки громадянам: ОСОБА_3 та ОСОБА_8, площею 0,1396 га кожна, в АДРЕСА_1 (площа накладення ОСОБА_8 складає - 0,0593 га, площа накладення ОСОБА_3 складає - 0,0543 га), яка розташована у смузі відведення залізничної колії та знаходилась у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», згідно з планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, розробленого Дорпроектом Південно-Західної Залізниці у 1962 році.

Тому необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що спірні земельні ділянки не розташовані у смузі відведення залізничної колії.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов»язкової реєстрації.

Статтями 1,4 Положення «про землі Транспорту», затвердженого 07 лютого 1933 року Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР №58 і ради народних комісарів СРСР №50, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в тому числі і залізничному) , визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об»єктами залізничної інфраструктури.

Вказане Положення діяло до набрання чинності Постанови Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року №24 «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту».

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року, чинним на час набуття у 1956 році Залізницею права на земельні ділянки, передбачалося, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.

Разом з тим, вимог щодо виготовлення та отримання державного акта законодавством не передбачалося, а землі транспорту являлися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54,55 «Загальных основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року (в редакції від 08 липня 1970 року), Постановою Верховної ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року (далі постанова №562) право Залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалася.

Згідно з пунктом 5 Постанови №562 громадяни, підприємства, установи, організації які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього кодексу зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.

Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ «Про земельну реформу» (із змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею.

Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), а отже відсутня вимога закону щодо обов'язкового виготовлення Залізницею державного акта на право користування земельною ділянкою.

Тому не знайшов свого підтвердження висновок суду першої інстанції про те, що ДГТО «Львівська залізниця» не надало будь-яких доказів на підтвердження його права користування чи розпорядження земельною ділянкою. Факт користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

Відповідно до пункту г частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, оскільки Брюховицькою селищною радою були передані у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за рахунок земель, які знаходилися у правомірному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», без попереднього їх вилучення та зміни цільового призначення у встановленому законом порядку, чим порушено права позивача як землекористувача.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі подали заяву про застосування позовної давності до заявлених Залізницею позовних вимог.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Звертаючись у вересні 2014 року до суду з цим позовом, ДТГО «Львівська залізниця» зазначило, що про порушене право йому стало відомо у жовтні 2013 року.

На підставі Закону № 4176-VІ, що набрав чинності 15 січня 2012 року, виключено пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, яким було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Однак, відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Таким чином, Залізниця звернулася до суду з позовом у вересні 2014 року, тобто в межах трьох років з дня набрання чинності Законом № 4176-VI та з підстав, передбачених підпунктом 3 пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а тому позовна давність не пропущена.

Суд першої інстанції як на підставу відмови у задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» посилається на статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що регулює питання власності та численні рішення Європейського суду з прав людини щодо захисту права власності.

Такі висновки суду є передчасними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Єв ропейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

У даній справі, як встановлено, через злочинні дії посадових осіб ВП «Служби колії» ДГТО «Львівська залізниця», були підписані акти встановлення та узгодженням меж земельної ділянки між ПАТ «Українська залізниця» та громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_8, з накладенням частин земельних ділянок громадян на землі Залізниці, що не позбавляє відповідачів повторно узгодити межі земельних ділянок з позивачем.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційна скарга ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» підлягає до задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Українська залізниця в повному обсязі.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п.2 рішення Брюховицької селищної ради від 29 грудня 2005 №589 «Про внесення змін в рішення Брюховицької селищної ради №488 від 07 червня 2005».

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10 липня 2006 року на ім'я ОСОБА_3, виданого на підставі рішення Брюховицької селищної ради від 29 грудня 2005 №589.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 04 липня 2006 року на ім'я ОСОБА_4, виданого на підставі рішення Брюховицької селищної ради від 29 грудня 2005 №589.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 29 червня 2006 року на ім'я ОСОБА_4, виданого на підставі рішення Брюховицької селищної ради від 29 грудня 2005 №589.

Стягнути зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» по 2 153 грн. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 січня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.