Справа №461/7440/17
Провадження №2/461/302/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Городецької Л.М.,

з участю: секретаря судового засідання Думича Р.М.,

представника позивачів ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Львівської міської ради, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися в суд з позовом до ЛМР, ГРА ЛМР ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. Позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира №13 у будинку №15 на вулиці Чайковського у м.Львові. Стверджують, що вони тривалий час використовують приміщення під літ. 13-1, площею 36,8 кв.м., яке знаходиться під їх квартирою. Оскільки підлога та верхня частина фундаменту вказаного приміщення були знищені, що могло призвести до обвалу другого поверху на якому знаходиться їх житло, вони змушені були за свої кошти провести у ньому капітальний ремонт. Вказують, що неодноразово зверталися до органів місцевого самоврядування щодо покращення стану вказаного вище приміщення, однак це на дало жодних позитивних результатів. На їх думку, у них виникло право звернутися до суду із вказаним позовом, адже більше як десять років вони користуються приміщенням під літ. 13-1 у будинку №15 на вул.Чайковського у м.Львові, яким заволоділи добросовісно. Просять суд визнати за ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності за набувальною давністю на приміщення під літ. 13-1 загальною площею 36,8 кв.м. у будинку №15 на вул.Чайковського у м.Львові.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 01 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві.

Представники відповідачів заперечили проти задоволення позову з мотивів наведених у відзиві. Додатково надали пояснення про те, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Проте, позивачам було відомо, що нежитлове приміщення перебуває у комунальній власності. Крім того, стверджує, що спірне приміщення є спільною сумісною власністю усіх співвласників квартир будинку і не може бути виділено у власність когось із них.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову надавши пояснення про те, що будинок за адресою м.Львів, вул.Чайковського, 15 є комунальною власністю, а отже не відчужені у ньому приміщення є власністю територіальної громади м.Львова.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_7 та членам її сімї: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 належить на праві спільної сумісної власності квартира №13 у будинку №15 на вулиці Чайковського у м.Львові, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №Г-25693 (а.с.7).

Будинок №15 на вул.Чайковського у м.Львові перебуває у власності ЛМР, на обслуговуванні ЛКП «Княже місто».

Судовим рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №2-1974/11 від 03 грудня 2015 року, залишеного без зміни ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року, встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 з травня 2006 року, розпочавши ремонтні роботи, опікуються та володіють нежитловим приміщенням під літ.13-1 загальною площею 36,8 кв.м. у будинку №15 по вул.Чайковського у м.Львові.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом .

Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

У інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року головам апеляційний судів, міста Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим розяснено, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 1 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи предявлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

У постанові від 6 червня 2018 року № 61-8051св18 Верховний Суд висловив правову позицію про те, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З огляду на викладене, враховуючи, що між позивачами та відповідачами із 2015 року існує спір щодо нежитлового приміщенням під літ.13-1 загальною площею 36,8 кв.м. у будинку №15 на вул.Чайковського у м.Львові, і власником цього приміщення є Львівська міська рада, позивачі не є добросовісними набувачами у розумінні ст. 344 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачами на спірне майно за набувальною давністю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 206, 258, 259, 265, 268, 279 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 321, 344 Цивільного кодексу України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_5 (адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_6 (адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_7 (адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до Львівської міської ради (адреса місця знаходження: м.Львів, пл.Ринок,1), Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (адреса місця знаходження: м.Львів, вул.Ф.Ліста,1) з участю третьої особи управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (адреса місця знаходження: м.Львів, площа Галицька, 15, кож ) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення).

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне рішення складено 26 грудня 2018 року.

Суддя Л.М.Городецька