ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 442/5951/16-ц

провадження № 61-11733св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвська Ольга Віталіївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Крамара О. В., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 лютого 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвська О. В., про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що проживає у будинку по АДРЕСА_1 ; відповідач, який є його сином, проживає окремо у м. Дрогобичі Львівської області.

У 2014 році стан здоров`я позивача погіршився, він переніс інсульт, неодноразово лікувався, у зв`язку з чим виникла потреба у сторонній допомозі. У зв`язку з цим він домовився із сином про укладення договору довічного утримання.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 із дружиною відвезли його до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвської О. В., яка посвідчила договір між ними. В момент укладення цього договору сторони домовлялися саме про те, що укладається договір довічного утримання, за умовами якого відповідач надаватиме допомогу і підтримку позивачу, а після смерті останнього набуде у власність будинок по АДРЕСА_1 .

Проте у подальшому з`ясувалося, що у дійсності позивачу надано для підписання договір дарування будинку, відповідно до якого право власності на зазначений будинок перейшло до відповідача у день укладення договору. Вважає, що цей договір укладений з метою приховання правочину довічного утримання, що свідчить про його удаваний характер.

Посилаючись на те, що між ним і ОСОБА_2 не було попередньої домовленості про укладення договору дарування і він не мав наміру відчужувати свій будинок за життя, а договір підписав у зв`язку з обманом з боку відповідача і своєю помилкою щодо дійсної правової природи правочину, ОСОБА_1 просив визнати договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 від 20 лютого 2015 року недійсним.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності існування правових підстав для визнання договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 від 20 лютого 2015 року недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 7 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року і ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 лютого 2017 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не врахували того, що його ввели в оману при підписанні оспорюваного договору, не роз`яснили дійсну правову природу вчиненого правочину, а після укладення договору не надали його примірник для вивчення.

Вказує, що будинок по АДРЕСА_1 є його єдиними житлом і наміру відчужувати це майно він не мав; у ОСОБА_2 є власне житло, тому потреби дарувати відповідачу будинок не було.

Вважає, що суди не надали належної оцінки тій обставині, що перед укладенням договору він перебував у лікарні із діагнозом інсульт, тобто відповідач скористався тим, що через погіршення стану здоров`я і похилий вік він перед підписанням не вивчив зміст оспорюваного договору.

Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвська О. В. не роз`яснила йому, що такий договір породжує перехід права власності на дарунок у момент його укладення без покладення на іншу сторону будь-яких обов`язків. Вважає, що з метою приховання дійсної природи вчиненого правочину нотаріус в договорі не вказала конкретну дату, коли він повинен звільнити подарований будинок, а відповідач певний час надавав йому майнову підтримку, хоча договором дарування вчинення таких дій не передбачено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що ОСОБА_1 за власним рішенням подарував йому будинок, а оспорений договір дарування укладений з дотриманням вимог законодавства і відповідав внутрішній волі дарувальника.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 лютого 2015 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір дарування житлового будинку.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвською О. В. і зареєстрований у реєстрі за номером 121.

Відповідно до пункту 1 договору дарування ОСОБА_1 як дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, дарує, тобто передає безоплатно у власність, а ОСОБА_2 як обдаровуваний приймає в особисту приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 15 договору дарування сторонам договору роз`яснено зміст статей 182, 203, 215-220, 225, 228-331, 233-235, 334, 377, 717-722, 727, 728 ЦК України, статті 57 СК України, статті 120 ЗК України, статей 163, 164, пунктів 174.2.1, 174.3, 174.4, 174.6 статті 174 Податкового кодексу України, статті 152 ЖК Української РСР, статті 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних осіб».

У пункті 11 договору дарування визначено, що право власності на дарунок виникає у обдаровуваного з моменту його прийняття. Обдаровуваний свідчить, що дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважається одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 33939082 суди встановили, що 20 лютого 2015 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Стаття 717 ЦК України визначає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 ЦК України.

Так, відповідно до статті 229 ЦК України у разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (стаття 230 ЦК України).

У статті 235 ЦК України встановлено правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України у тій же редакції доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судами встановлено, що до підписання оспорюваного договору приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Радзієвська О. В. роз`яснила ОСОБА_1. зміст статей 717-722 ЦК України, які визначають поняття, предмет і форму договору дарування, обов`язки дарувальника і порядок виникнення у обдаровуваного права власності на дарунок (пункт 15 договору).

Жодних доказів на спростування того, що йому роз`яснено зміст цих статей і правові наслідки правочину, який вчиняється, ОСОБА_1 не надав.

У пунктах 1, 7, 11 договору дарування також встановлено, цей договір є договором про безоплатну передачу у власність обдаровуваному житлового будинку без права вимагати вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового чи немайнового характеру, а отримання обдаровуваним оригінального примірника договору свідчить про прийняття дарунку і підтверджує перехід до нього права власності на будинок після державної реєстрації цього права. Згідно з пунктом 17 договору сторони прочитали проект до підписання і посвідчення та схвалили його зміст.

Таким чином, підписавши оспорюваний договір дарування, сторони підтвердили, що їх волевиявлення на вчинення правочину є вільним, усвідомленим та відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін та дійсним намірам щодо створення подальших юридичних наслідків.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які б свідчили про укладення позивачем договору дарування житлового будинку від 20 лютого 2015 року під впливом помилки і у зв`язку з введенням його в оману щодо істотних обставин або з метою приховання іншого правочину, висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відсутність правових підстав для задоволення позову є правильним.

Доводи заявника про те, що приватний нотаріус Радзієвська О. В. не роз`яснила йому, що укладений договір породжує перехід права власності на майно у момент його укладення без покладення на іншу сторону будь-яких обов`язків, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки вбачається, що нотаріус роз`яснювала дарувальнику зміст статей 717 і 722 ЦК України, якими встановлено, що договір дарування передбачає безоплатну передачу майна у власність без зобов`язання обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію, а право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту прийняття дарунка.

Посилання заявника на те, що з метою приховання дійсної природи вчиненого правочину нотаріус в договорі не вказала конкретну дату, коли він повинен звільнити будинок, а відповідач певний час надавав йому допомогу, хоча договором дарування вчинення таких дій не передбачено, касаційний суд відхиляє.

Надання ОСОБА_2 допомоги своєму батькові похилого віку і турбота про нього не може свідчити про намір приховання дійсної правової природи підписаного договору, так як вчинення цих дій є обов`язком відповідача як повнолітнього сина відповідно до статей 172, 202 СК України.

Відсутність у договорі дарування житлового будинку від 20 лютого 2015 року дати, з якої ОСОБА_1 повинен звільнити житловий будинок, також не свідчить про удаваний характер цього договору чи про свідоме введення позивача в оману, так як це не є істотною умовою договору і законодавство обов`язкового зазначення такої інформації не вимагає.

Посилання заявника на те, що перед укладенням договору у грудні 2014 року він перебував у лікарні із діагнозом інсульт, тобто відповідач скористався тим, що через погіршення стану здоров`я і похилий вік він перед підписанням не вивчив зміст оспорюваного договору, є недоведеними, оскільки у справі відсутні докази того, що лікування таким чином вплинуло на позивача, що він не у повній мірі усвідомлював оточуючі обставини.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик