ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 359/7306/15-ц

провадження № 61-14090св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_7, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року, ухвалене у складі головуючого судді Чирки С. С., та рішення апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулись з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної безпеки.

В обґрунтування вимог посилались на те, що 21 листопада 2013 року біля 18 год. ОСОБА_6, керуючи автомобілем НОМЕР_1, який належить їй праві приватної власності, здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_8, внаслідок чого останній помер.

Позивачі, дочки ОСОБА_8, витратили на його поховання грошові кошти у сумі 12 837,04 грн та понесли моральні страждання.

У зв'язку з цим просять суд стягнути з відповідача на їх користь по 6 418,52 грн майнової шкоди та по 250 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року, ухваленим у складі судді Чирки С. С., у задоволені позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна»), а позивачі до неї вимог не пред'являли, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 3 431,63 грн майнової шкоди та по 250 000 грн кожній у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права вимагати відшкодування шкоди від ОСОБА_6 у зв'язку із непред'явленням вимог до страховика, є помилковим, оскільки право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову, заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Суд вважав, що позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди доведені частково, а у частині відшкодування моральної шкоди - повністю.

У березні 2016 року ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_7 подала касаційну скаргу, яку в подальшому уточнила, і просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять жодного доказу вини ОСОБА_6 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, але є докази перебування потерпілого під час пригоди у стані алкогольного сп'яніння, що апеляційним судом не враховано, і помилково застосовано положення статей 1166, 1200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та стягнено з неї майнову шкоду і відшкодовано моральну шкоду, розмір якої вимогам розумності та справедливості не відповідає.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 23 травня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 21 листопада 2013 року ОСОБА_6, керуючи автомобілем «АУДІ А3», номерний знак НОМЕР_2, який належить їй на праві приватної власності, здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_8, внаслідок чого останній помер.

За вказаним фактом відділом розслідувань дорожньо-транспортних пригод Слідчого управління Головного управління УМВС України в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дочками ОСОБА_8, смертю якого їм завдано моральну шкоду, а також майнову, яка включає витрати за проведення батьку комп'ютерної томографії головного мозку, судово-медичної експертизи, витрати на поховання, облаштування місця поховання батька, придбання продуктів на проведення обідів тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що на час настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована в ПАТ «СК «Країна» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/5288232, укладеного 20 липня 2013 року між ПАТ «СК «Країна» та ОСОБА_6, за яким забезпеченим транспортним засобом є автомобіль НОМЕР_3.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого, (перелік видів витрат наведений у статті 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), та шкода, пов'язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23, стаття 27 Закону).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. Тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції Закону, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом, визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

За таких обставин апеляційний суд дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача майнової шкоди без урахування положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції не встановив обставини, що мають значення для вирішення спору, а саме не з'ясував наявність (відсутність) факту звернення з вимогою про виплату страхового відшкодування, факт наявності (відсутності) передбачених статтею 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обставин, які виключають обов'язок страховика з виплати страхового відшкодування, не врахував заперечення третьої особи та доводи відповідача про те, що відшкодування завданої шкоди повинен здійснювати страховик.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд апеляційний суд не врахував засад розумності, виваженості та справедливості і не обґрунтував стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди у розмірі по 250 000 грн кожному позивачу.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За таких обставин ухвалене апеляційним судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить врахувати викладене, встановити наявність або відсутність правових підстав для стягнення шкоди з особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик