ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 638/12607/18

провадження № 22-ц/818/1978/18

Харківській апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України, третя особа виконуючий обовязки директора Інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року (ухвалене суддею Хайкіним В.М.),-

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України (далі ІСМ НАН України), третя особа виконуючий обовязки директора Інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що з 1999 року працював в ІСМ НАН України, який неодноразово зазнавав реорганізації.

01 серпня 2017 року на підставі наказу № 202-К від 24 липня 2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавних сцинтиляційних матеріалів за строковим договором. Дане переведення є примусовим та протиправним.

15 серпня 2018 року на підставі наказу № 180-К від 13 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено у звязку з закінченням строку трудового договору відповідно до ч.2 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Наказ № 202-К від 24 липня 2017 року не містить посилань про строковість виконання обовязків наукового співробітника, а також враховуючи той факт, що ОСОБА_1 продовжив виконання своїх трудових обовязків, його звільнення на підставі наказу № 180-К від 13 серпня 2018 року є незаконним.

Зважаючи на зазначене та на той факт, що між сторонами не було укладено трудовий договір в письмовій формі, позивач, з урахуванням остаточних уточнень, просив суд скасувати наказ № 180-К від 13 серпня 2018 року, поновити його на посаді, стягнути з ІСМ НАН України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення 15 серпня 2018 року в розмірі 21 035,17 грн., моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 3 524,00 грн.

Відповідачем до суду першої інстанції надано відзив на позов, в яких зазначив, що про зміну істотних умов праці працівників було повідомлено майже за чотири місяці до їх запровадження, що є фактично повідомленням працівників про заплановану зміну умов укладених з ними трудових договорів з пропозицією продовжити роботу за новими умовами.

Наказом № 79 від 21 липня 2017 року було проведено реорганізацію, за результатом якої ліквідовано лабораторію, в якій працював позивач. Адміністрацією ІСМ НАН України було запропоновано працівникам ліквідованих підрозділів переведення в інші структурні підрозділи, в залежності від наявних вакансій та напрямків наукової діяльності.

Позивачем було подано заяву, в якій просив перевести його з 01 серпня 2017 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляторів на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 до її фактичного виходу на роботу. З умовами та оплатою праці його ознайомлено.

На підставі даної заяви було видано наказ № 202-К від 24 липня 2017 року, за яким ОСОБА_1 переведено з 01 серпня 2017 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляторів на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 до її фактичного виходу на роботу. З наказом позивача ознайомлено 25 липня 2017 року.

Таким чином, переведення ОСОБА_1 на іншу посаду було здійснено за згодою останнього. Будь-яких претензій та вимог щодо наказу про переведення від позивача не надходило.

На підставі наказу № 180-К від 13 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено у звязку з закінченням строку трудового договору та виходу на роботу основного працівника ОСОБА_5

Отже, ОСОБА_1 було звільнено відповідно до наказу, який є законним та обґрунтованим.

ОСОБА_1 було ознайомлено з наказами про вихід на роботу основного працівника та про його звільнення, проте він відмовився ставити підпис, яким підтверджується його ознайомлення.

При звільненні ОСОБА_1 було письмово ознайомлено з нарахованою сумою, належною працівникові при звільненні, було видано обхідний лист для поставлення відміток щодо відсутності заборгованості при звільненні та трудову книжку.

За час роботи позивачем не було подано заяву про участь в конкурсі на заміщення та призначення на наукові посади.

Зважаючи на зазначене, позов ОСОБА_1 є необґрунтованим.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ІСМ НАН України, третя особа виконуючий обовязки директора ІСМ НАН України ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить суд рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції неповно зясовані обставини, що мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що між ним та ІСМ НАН України не було укладено в письмовій формі строковий трудовий договір, зважаючи на що висновок щодо звільнення позивача з посади у звязку з закінченням строку трудового договору є помилковим. Наказ про переведення не є трудовим договором. Після передчасного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_5 роботодавцем не було запропоновано ОСОБА_1 іншу посаду на підприємстві, зважаючи на що його звільнення було незаконним. Також судом першої інстанції позивача не було повідомлено належним чином про дату розгляду справи.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Доводи позивача щодо його незаконного звільнення є необґрунтованими, оскільки позивач, після ліквідації лабораторії, в який він працював, просив перевести його на іншу посаду, яку обіймав працівник, що перебував у відпустці по догляду за дитиною, на час такої відпустки. Переведення на дану посаду відбулось за власною ініціативою позивача. Звільнення з посади відбулося з підстави виходу на роботу основного працівника. Таким чином, трудовий договір з позивачем був укладений на умовах його строковості, що також вбачається з тексту заяви про переведення та наказі. Також є безпідставними доводи щодо передчасного виходу основного працівника з відпустці по догляду за дитиною, до досягнення дитиною трирічного віку. Крім того, позивач мав можливість подати заяву про призначення на вакантну посаду, проте даним правом не скористався. Що ж стосується вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, то позивачем не надано доказів, що свідчать про наявність моральних страждань, що виникли у звязку з діями відповідача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу та доповнення до неї підтримали.

Представник ІСМ НАН України - ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги та доповнення до неї заперечував.

Третя особа - виконуючий обовязки директора ІСМ НАН України - ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час ухвалення рішення суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що звільнення відповідача було здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства. Трудовий договір укладався між сторонами на умовах строковості. Трудові відносини з позивачем припинені у звязку з закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Зважаючи на те, що протиправність дій відповідача ОСОБА_1 не доведена, вимога щодо стягнення моральної шкоди задоволенню також не підлягає.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, що 21 вересня 2012 року ОСОБА_1 обрано за конкурсом на посаду старшого наукового співробітника ІСМ НАН України (а.с. 12).

19 квітня 2017 року на засіданні Вченої ради ІСМ НАН України ухвалено затвердити зміну структури ІСМ НАН України шляхом реорганізації структури інституту (а.с. 64).

Наказом № 79 від 21 липня 2017 року проведено реорганізацію структури ІСМ НАН України, ліквідовано та реорганізовано визначений перелік структурних підрозділів. Зобовязано керівників функціональних та структурних підрозділів, що підпадають під ліквідацію та реорганізацію, подати узгоджені пропозиції щодо переміщення та переведення працівників у звязку реорганізацією структури інституту (а.с. 65, 70).

21 липня 2017 року ОСОБА_1 на імя директора ІСМ НАН України подано заяву про переведення з 01 серпня 2017 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавних сцинтиляційних матеріалів на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 до її фактичного виходу. Зазначив, що з умовами труда та оплати праці ознайомлений (а.с. 67).

Відповідно до наказу № 202-к від 24 липня 2017 року ОСОБА_1 переведено з 01 серпня 2017 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавних сцинтиляційних матеріалів по строковому договору на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 до досягнення нею трьох років (а.с. 68).

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 25 липня 2017 року, що підтверджується його підписом (а.с. 68) та його заявою про переведення (а.с. 51).

Як на час розгляду справи в суді першої інстанції, так і на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, зазначений наказ скасований не був. Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивач у добровільному порядку був переведений на іншу посаду на умовах строкового договору.

Наказом № 180-к від 13 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з 15 серпня 2018 року з посади наукового співробітника лабораторії тугоплавних сцинтиляційних матеріалів, у звязку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП України).

З наказом № 180-к від 13 серпня 2018 року ОСОБА_1 було ознайомлено, проте він відмовився від вчинення підпису про таке ознайомлення, у звязку з чим було складено відповідний акт (а.с. 71).

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо збереження за позивачем посади старшого наукового співробітника лабораторії тугоплавних сцинтиляційних матеріалів, куди він повинен був повернутися після виходу на роботу основного працівника ОСОБА_5, оскільки внаслідок реорганізації зазначену лабораторію було ліквідовано.

Наказом № 166-к від 03 серпня 2018 року затверджено, що з 16 серпня 2018 року науковий співробітник лабораторії тугоплавних сцинтиляційних матеріалів ОСОБА_5 приступає до роботи після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, з повним робочим днем (а.с. 72).

З наказом № 166-к від 03 серпня 2018 року ОСОБА_1 було ознайомлено, проте він відмовився від вчинення підпису про таке ознайомлення, у звязку з чим було складено відповідний акт (а.с. 69).

Отже, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідачем не було надано доказів, що ОСОБА_5 приступила до роботи.

Відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

З вище досліджених письмових доказів вбачається, що вІСМ НАН України було ліквідовано підрозділ, в якому працював ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника, у звязку з чим, за згодою останнього, відбулася зміна істотних умов праці шляхом переведення ОСОБА_1 на іншу посаду до іншого підрозділу на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 до її фактичного виходу. ОСОБА_1 було повідомлено про зміну істотних умов праці з дотриманням передбаченого ч.3 ст. 32 КЗпП України строку, надання ним згоди підтверджується поданою ним заявою про переведення та відповідним наказом, з яким він був ознайомлений під підпис.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що при звільненні ОСОБА_1 не було порушено вимоги трудового законодавства.

Що ж стосується доводів ОСОБА_1 стосовно того, що ним не був укладений з відповідачем в письмовій формі строковий трудовий договір, а наказ про переведення не є трудовим договором, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Як було зазначено вище, під час переведення ОСОБА_1 на посадудо іншого підрозділу, ним та відповідачем було погоджено, що ця посада є тимчасовою та він займає її на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 до її виходу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення його строку.

З вищезазначених наказів про звільнення та про переведення на посаду вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади у звязку з тим, що ОСОБА_5 приступає до роботи після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, з повним робочим днем. Оскільки ОСОБА_1 займав дану посаду лише на час перебування ОСОБА_5 у відпустці по догляду за дитиною, то відповідач правомірно звільнив останнього з тимчасово займаної ним посади та визначена в наказі норма, а саме п.2 ст. 36 КЗпП України, є правовою підставою.

Доводи стосовно передчасності виходу ОСОБА_5 на роботу є неспроможними, оскільки це є правом основного працівника, обмеження якого у звязку з перебуванням на посаді іншого тимчасового працівника, є неприпустимим.

Зважаючи на те, що під час переведення ОСОБА_1 тимчасово на зазначену посаду, ним та відповідачем було обумовлено, що строк в трудовому договорі визначається часом настання певної події виходом ОСОБА_5 з відпустки по догляду за дитиною, то правові підстави для визнання його звільнення з посади незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відсутні.

Також є неспроможними доводи позивача стосовно того, що після передчасного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_5 роботодавцем не було запропоновано ОСОБА_1 іншу посаду на підприємстві, зважаючи на що його звільнення було незаконним.

Як було зазначено вище, п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є закінчення його строку.

Будь-яких застережень щодо зобовязання роботодавця надати працівникові іншу посаду, після закінчення строку дії трудового договору, діюче законодавство про працю не містить.

Доказів того, що ОСОБА_1 мав намір працевлаштуватися на іншу вільну посаду, але йому було відмовлено, при розгляді справи не надано.

Що ж стосується доводів щодо неукладення трудового договору в письмовій формі, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 та 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З аналізу даної норми вбачається, що трудовий договір оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

З матеріалів справи вбачається, що на вимогу ч.1 та 3 ст. 24 КЗпП України відповідачем було видано вищезазначений наказ № 202-к від 24 липня 2017 року, за яким ОСОБА_1 переведено з 01 серпня 2017 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавних сцинтиляційних матеріалів по строковому договору на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 до досягнення нею трьох років (а.с. 68).

Таким чином колегія суддів вважає, що ОСОБА_1

Є.Ф. був допущений до роботи при переведенні на посаду шляхом укладення в письмовій формі трудового договору, оформленого відповідним наказом.

Відповідач оформив факт укладення трудового договору з позивачем своїм наказом.

Сторони по справі не заперечували факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачем.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів погоджується з даними висновками, оскільки в розумінні ст. 235 КЗпП України вони є похідними від позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, правові підстави для задоволення даної позовної вимоги відсутні.

Колегія суддів також погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ч.1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року та № 1 від 27 лютого 2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, при розгляді справи не було встановлено, що внаслідок незаконних дій відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду, у звязку з чим суд правильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності позивача, то колегія суддів вважає, що зазначені доводи не є правовою підставою для скасування рішення, оскільки відповідно до ч.1 ст. 274 УПК України справи, що виникають з трудових відносин, розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Постанову складено «27» грудня 2018 року.

Головуючий суддя: Судді:ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8