Справа № 286/809/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

з участю представника

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3,

третьої особи Кушнерчук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Овручі справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, визнання частини будинку та частини земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та розподіл будинку в натурі , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду та просить по уточнюючій позовній заяві визнати недійсними договори дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, від 16 березня 2017 року, укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та посвідчені приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О. М., і зареєстровані в реєстрі №283 та №284, скасувавши державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, номеру запису про право власності 19470626 та 19470533; визнати 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, спільною сумісною власністю її та відповідача, а також визнати за нею право власності на 1/2 частини 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, мотивуючи тим, що перебуваючи в шлюбі з відповідачем, вони вирішили придбати житло в м. Овручі Житомирської області. В пошуках житла зупинилися на пропозиції ОСОБА_8, якій належали на праві приватної власності спірні 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, і які остання погодилася їм продати за 7500 доларів США. До посвідчення договору у нотаріуса у рахунок належних платежів за договором купівлі-продажу ними був даний ОСОБА_6 аванс в розмірі 100 доларів США, про що вона дала розписку.

Після оформлення всіх документів на посвідчення договору купівлі-продажу, 16.03.2017 до нотаріуса пішли її чоловік та ОСОБА_6, тобто відповідачі, так як за домовленістю договір мав бути оформлений саме на чоловіка. В цей же день відповідач - ОСОБА_2 повідомив її, що угода відбулася і вони є власниками зазначених 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки та можуть ними користуватися на власний розсуд.

06.04.2017 вона зареєструвалася на вказаній житловій площі. Вони з відповідачем стали користуватися житлом та земельною ділянкою, почали робити ремонт будинку. Однак, так як відносини в сім'ї не склалися, то вони 16.05.2017 розірвали шлюб. Розділити добровільно майно відповідач відмовився. Про укладення договорів дарування вона дізналася лише тоді, коли стала готувати позовну заяву в суд про розподіл будинку та земельної ділянки. В зв'язку з тим, що спірне майно було придбано нею та відповідачем - ОСОБА_2 в період шлюбу за їх спільні кошти, то відповідно договір дарування є удаваним. Майно ж належить їм на праві спільної сумісної власності і вона має право на 1/2 його частину. Тому вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, в зв'язку з безпідставністю, зазначивши, що позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, вказав, що оспорюваний позивачем правочин не є удаваним, а є дійсно договором дарування. Грошові кошти він не сплачував. Договір є безоплатним. Він не брав на себе жодних майнових та немайнових зобов'язань. Волевиявлення було добровільним з обох боків. Нотаріусом їм були роз'яснені всі наслідки.

Відповідь на візив позивачем не подавалася.

В судовому засіданні представник позивача, а в судовому засіданні 19.11.2018 і сама позивач, позовні вимоги підтримали. Позивач пояснила, що від матері сусідки ОСОБА_9 дізналися, що продається спірний житловий будинок. В інтернеті була ціна - 7000 доларів США. Вона з чоловіком домовлялися з ОСОБА_6 купити його у неї. Чоловік не знав ОСОБА_6 рініше. Він давав їй завдаток за будинок - 100 доларів США. У нього була розписка. Між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 був конфлікт, так як і остання хотіла купити. На оформлення договору вона не ходила, а розрахунок проводився при ній в цьому ж будинку - гроші було передано в сумі 7000 доларів.

Відповідач - ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги не визнали. Заперечують щодо задоволення позову. Своє клопотання, наведене у відзиві на позов, щодо застосування строку позовної давності, зняли. Відповідач зазначив, що пошук житла тривав років два. Грошей у них не вистачало і він думав позичати у брата чи брати кредит. Шукали в селах біля м. Овруч. 7500 доларів у них не було, а лише 30-40 тис. грн.. За два місяці до дня дарування він зустівся з ОСОБА_6, з якою він познайомився давно, працюючи в с. Потаповичі Овруцького району на сортонасіннєвій станції. У них склалися дружні стосунки, він їй іноді надавав певні побутові послуги. Повідомив, що шукає житло і тоді вона сказала, що може подарувати спірне житло, так як там запущено - «пустир», доставляє їй турботи. Сказала, що хоч прибереш. Дружина - позивач, знала, що це - подарунок. Ніякі кошти не передавалися за нього. Нотаріус все роз'яснювала, причому, що договір купівлі-подажу укласти дешевше. Дружина ж була прописана в будинку лише два дні: зареєструвалася - 03.04.2017, а знялася з реєстрації 05.04.2017, після того, як він застав її з коханцем. Відразу ж подали на розлучення. Він допоміг вивезти її речі і дав їй 700 доларів, тобто частину коштів, які в них були. Вона знала, що укладався саме договір дарування і ніяких претензій рік псля розлучення до нього не було. Будинок, земельна ділянка були в жахливому стані. Всі ремонти, все було зроблено після ролучення.

Відповідач - ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, але надала заяву, в якій просить справу розглядати без її участі. Позовні вимоги також не визнала. Просить відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що позовні вимоги є надуманими, не відповідають обставинам справи. Вона, як власник майна, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, в тому числі і подарувати його будь-якій особі.

Третя особа - приватний нотаріус Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О. М. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що волевиявлення сторін оспорюваного договору дарування було саме на укладення даного договору. Вона пропонувала укласти договір купівлі-продажу, так як дешевше, але вони заперечили. Закон не зобов'язує нотаріуса виясняти мотиви угоди, а лише волевиявлення сторін. Така була воля власника майна.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, показання свідків та дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили (частина перша статті 235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля).

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З огляду на наведені нормативні положення вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, за умови доведеності позивачем удаваності договору дарування суд зобов'язаний застосувати правила, що регулюють угоду купівлі-продажу при вирішенні конкретного спору (в даному випадку визнання частини будинку та частини земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 15.11.2008 між сторонами був укладений шлюб, який 16.05.2017 був розірваний. Дітей від спільного проживання сторони не мають. Вказані обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копіями свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 15.11.2008 та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 16.05.2017.

Згідно з договорами дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки від 16.03.2017, посвідченими приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М., відповідач -ОСОБА_2 прийняв у дар від відповідача - ОСОБА_6 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с. 58, 82).

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 23.02.2018 (а.с. 12-13) свідчить, що право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 у встановленому законом порядку 16.03.2017.

Як на доказ удаваного правочину позивач посилалася на пояснення свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_12, , які були допитані в судових засіданнях, а також сусідки ОСОБА_9, яка проживає в 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 та відповідно є співвласником. Остання в судові засідання не з'являлася, судові повістки не отримувала і представник позивача в судовому засіданні відмовилася від її допиту в якості свідка.

Свідки ОСОБА_11 - рідна сестра позивача та ОСОБА_12 - співробітниця позивача, в судовому засіданні, даючи показання зазначали, що їм відомо про те, що ОСОБА_5 з чоловіком шукали собі житло, хотіли купити будинок. Вони дивилися різні варіанти. ОСОБА_11 повідомила, що вона з сестрою, тобто позивачем, ходила дивитися спірний будинок. Їй відомо, що розрахунок проводився після укладення договору. ОСОБА_12 зазначала, що ОСОБА_2, тобто відповідач, коли заходив в магазин, де вони з позивачем працювали, говорив, що вони збираються купити будинок. Дали завдаток. Однак, при укладенні договору, передачі грошей як суми завдатку так і суми оплати по договору-купівлі продажу, про укладення якого вони свідчать, вони безпосерньо присутні не були.

Свідок ОСОБА_13 - рідний брат відповідача, повідомив, що брат з жінкою дійсно шукали житло. Однак, грошей на його придбання у них було не достатньо. Він просив у нього позичити. ОСОБА_6 вони з братом знали давно. Він з нею говорив про те, що брат шукає житло. Вона вирішила подарувати. Будинок був запущений, вони потім з братом вивезли 10 машин сміття. Позивач ніякої участі у ремонті будинку не приймала.

Оцінюючи показання свідків, суд враховує їх близькі стосунки зі сторонами по справі, які заявляли клопотання про їх допит в якості свідків, а також враховує роз'яснення, надані Пленумом Верховного суду України у п. 12 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Так, зі змісту абзацу 2 ч.1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України). Тобто, зазначені докази - показання свідків, надані на підтвердження спірних правовідносин, не відповідають положенням ст.ст. 77 - 79 ЦПК України та не можуть бути покладені судом в основу рішення по справі.

Не може бути покладено в основу рішення по справі і факт наявності у позивача на руках технічного паспоту на спірне житло, витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, свідоцтва про право на спадщину за законом, які підтверджували право власності відповідача - ОСОБА_6 на спірне житло, яке вона успадкувала після свої матері - ОСОБА_14., померлої 15.11.2012, а також копії паспорту та картки фізичної особи - ОСОБА_9 (а.с.115-125), яка, зі слів позивача, також хотіла купити спірне житло, оскільки зазначений факт ніяким чином не доводить удаваність оспорюваного договору дарування та укладення між відповідачами саме договору купівлі-продажу.

Лист Овруцького районного відділу РАЦС №574/8.14-23 від 23.05.2018 та витяг з будинкової книги (а.с.59-62) підтверджують пояснення відповідача в частині реєстрації позивача в спірному будинку 03.04.2017 та зняття з реєстрації 05.04.2017, а також свідчать про подання спільної заяви про розірвання шлюбу подружжям, яке не має дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до Овруцького районного відділу РАЦС 13.04.2017, тобто менш як через місяць після укладення договору дарування.

Таким чином, посилання сторони позивача на те, що нею та відповідачем - ОСОБА_2 було сплачено відповідачу - ОСОБА_6 7 тис. доларів США не знайшло свого підтвердження в процесі розгляду справи, як не надано належних та допустимих доказів і на підтвердження укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 саме договору купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки, а не договорів дарування. Відповідно судом не було встановлено, що обидві сторони договорів дарування, тобто відповідачі по справі, діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю їх, як учасників договорів.

При цьому суд звертає увагу на погодженні сторонами у пунктах 8 та 7 договорів дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки від 16.03.2017, посвідченими приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М. (а.с. 58,82), що в момент вчинення цих договорів вони: не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Крім того, в пунктах 9 та 8 вказаних договорів зазначено, що сторони свідчать, що у тексті договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення договору і не відображені в його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення.

Таким чином, аналізуючи та оцінюючи всі обставини справи та надані на їх підтвердження докази, правові норми, що регулюють правовідносини, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1563 грн. 97 коп. в доход держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, визнання частини будинку та частини земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та розподіл будинку в натурі відмовити за безпідставністю.

На рішення суду до апеляційного суду Житомирської області через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець Повне рішення виготовлено 29.12.2018.