ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3884/18 Справа № 210/4073/18 Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 13 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Скотар Р.Є. у місті ОСОБА_3, повний текст рішення складено 13 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві в розмірі 150000 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб.

В мотивування позовних вимог, позивач зазначив, що 30.03.2000 року від нещасного випадку, який трапився при виконання трудових обовязків, загинув його батько ОСОБА_4 Смерть настала внаслідок падіння під колеса потягу, що рухався. На час смерті батька йому виповнилося три роки, залишення без батьківського піклування та підтримки призвело до порушення нормальних життєвих звязків та докладання додаткових зусиль для організації свого подальшого життя.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 13 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві, задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю працівника на виробництві у розмірі 100000 (сто тисяч ) гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» в доход держави судові витрати в розмірі 704,80 грн. ( сімсот чотири гривні 80 коп.).

В задоволені решти позовних вимог, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі та стягнути на користь відповідача понесені судові витрати. Зокрема зазначає, що судом було встановлено те, що у нещасному випадку який стався з батьком позивача є і його вина, оскільки він перебував в стані алкогольного спяніння, між тим судом вина загиблого ОСОБА_4 не врахована, а оскаржуване рішення не містить жодних посилань на визначення ступеню вини загиблого.

Представник відповідача вказує, що судом не застосована стаття 456 ЦК Української РСР, яка діяла на момент смерті ОСОБА_4 а натомість застосована ст.440-1 ЦК Української РСР, яка встановлювала загальні правила щодо відшкодування моральної шкоди, при цьому зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів тому, що на момент смерті позивач була на утриманні померлого і мала на день його смерті право на одержання від нього утримання. Окрім того, вказує, що матеріали справи не містять посилань на належні та допустимі докази завдання позивачу моральної шкоди. Зазначає, що суд, відмовивши у задоволенні позовних вимог до відповідача 2 - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, оскільки відшкодування моральної шкоди не є страховою виплатою, мав стягнути з відповідача 1 розмір моральної шкоди в два рази менше, виходячи з позовних вимог, де чітко зазначена і вина відповідача 2.

Також представник відповідача посилається на те, що на момент смерті ОСОБА_4 діяли Правила відшкодування власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, завданої працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів від 23.06.1993 №472 (в редакції чинній на 30.03.2000), де пунктом 11 зазначених правил було встановлено, що моральна шкода потерпілому від нещасного випадку не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, отже у випадку тяжкого каліцтва максимальна сума, яку міг отримати сам потерпілий становила 2550 грн., однак, присуджена судом позивачу сума моральної шкоди є занадто великою у порівнянні з максимальною сумою у 2550 грн. або із сумою у розмірі пяти мінімальних розмірів заробітної плати яка була чинна на час розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 (а.с.7).

ОСОБА_4 працював у ПАТ «Укрзалізниця» складачем поїздів (а.с.9).

Актом №2 про нещасний випадок від 14.04.2000 року (форма Н-1) встановлено, що ОСОБА_4 30.03.2000 року о 18.50 хв., під час виконання службових обовязків у ПАТ «Укрзалізниця», упав під колеса потягу, що рухався , внаслідок чого йому заподіяні численні пошкодження, несумісні з життям. Смерть настала 30.03.2000 року о 21.50 год. у 8-й міській лікарні (а.с.9-11). На час смерті ОСОБА_4 було 30 років (а.с.8).

З пункту 9.1 акту вбачається, що під час нещасного випадку, ОСОБА_4 перебував у стані алкогольного спяніння наявність алкоголю 1,4 проміллє (а.с.11).

В акті також зазначено, що працівниками, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці є чергова по станції ОСОБА_6, складач поїздів ОСОБА_4Є, машиніст тепловоза ОСОБА_7, начальник станції Грековата - ОСОБА_8 (а.с.11,11 зворот).

Смерть ОСОБА_4 настала від нещасного випадку у звязку з виконанням ним обовязків на виробництві, отже, нещасний випадок на виробництві стався з вини відповідача, тобто підприємства на якому працював загиблий.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_4 сталася в результаті нещасного випадку при виконанні ним трудових обов'язків, у звязку із чим обґрунтовано поклав обовязок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю ОСОБА_4 на ПАТ «Укрзалізниця» на підставі ст.440-1 ЦК УРСР.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено судом першої інстанції на час виникнення правовідносин між сторонами (30 березня 2000 року) відшкодування моральної (немайнової) шкоди було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року).

З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, статтями 1167,1168 якого передбачено відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, або смертю фізичної особи членам родини померлого.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як розяснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.49 Закону «Про інформацію», ст.44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

Події, які породили цивільне право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі суд застосував положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у звязку з втратою близької людини.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач ОСОБА_1, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що після смерті батька позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки залишився без батька у віці трьох років. У звязку зі смертю батька позбавлений можливості відчувати батьківську любов, піклування та турботу, матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення життєвих звязків, призводить до необхідності докладати зусилля для організації свого життя.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1, який у віці трьох років втратив батька внаслідок незабезпечення відповідачем дотримання працівниками підприємства техніки безпеки, а також те, що причиною нещасного випадку є, зокрема, дії позивача, який допустив порушення вимог законодавства та інструкції з охорони праці, перебуваючи під час виконання службових обовязків у стані алкогольного спяніння.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не доведено наявність моральних страждань. Смерть рідної людини - не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, який залишився без батька у малолітньому віці, характер психологічної травми, яку він отримав у зв'язку зі смертю батька, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди сину загиблого, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Проаналізувавши зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника, підлягають частковому задоволенню, оскільки доказами по справі встановлена наявність вини самого ОСОБА_4 у настанні нещасного випадку, який під час виконання трудових обовязків у відповідача перебував в стані алкогольного спяніння.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: