Провадження № 22ц-824/3184/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року у справі за його позовом до ОСОБА_4, Департамента Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві про стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконним будівництвом, зобов'язання знести об'єкт незавершеного будівництва та скасування декларації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь матеріальну шкоду, завдану незаконним будівництвом, в розмірі 25 000 грн., зобов'язати його знести незавершений будівництвом будинок по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,982га, кадастровий номер № НОМЕР_1, та скасувати декларацію про початок виконання будівельних робіт від 20 листопада 2012 року, зареєстровану в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві за № НОМЕР_2.

Позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належать 15/48 частин житлового будинку АДРЕСА_1, земельна ділянка під будинком не приватизована, однак рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 січня 1978 року його батьку було виділено в користування 15/48 частин з загальної земельної ділянки за даною адресою, що становить 416 кв. м., а суміжна земельна ділянка площею 0,0982 га по вул. Червонофлотській 88-г у м. Києві належить відповідачу ОСОБА_4.

Зазначає, що інспекцією Державної архітектурно-будівельного контролю у м. Києві було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт із будівництва індивідуального житлового будинку на земельній ділянці відповідача.

Вказує, що відповідач здійснив будівництво будинку на своїй ділянці з грубим порушенням будівельних норм, що внаслідок цього будівництва пошкоджена капітальна стіна його житлового будинку, на якій з'явилися тріщини та, що відповідач протиправно зруйнував туалет, розміщений на його земельній ділянці, зробивши його користування неможливим та зруйнував каналізаційний отвір в будинок та вигрібну яму.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві власності належить 15/48 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 24.06.1999 року ( а.с.6).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.01.1978 року ОСОБА_5, батьку позивача виділено в користування 15/48 частин з загальної земельної ділянки по даній адресі, що становить 416 кв.м.( а.с.7-8)

Відповідно до рішення Пуща-Водицької селищної ради 27.08.1996 року дозволено позивачу та його сусіду ОСОБА_6 змінити межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_3 в результаті чого в користування батька позивача з земельної ділянки ОСОБА_6 перейшла земельна ділянка площею 400 кв.м. Таким чином під будинком, що належить позивачу по АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку 0,09га.

Суміжна ділянка площею 0,0982га по АДРЕСА_2 кадастровий номер № НОМЕР_1 належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва від 25.08.2010року № 2697 та акта про проведення прилюдних торгів, затвердженого відділом виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві від 30.07.2010року.

Відповідно до листа інспекції Державної архітектурно-будівельного контролю у м. Києві від 15.07.2013року за № 7/26-74/1507/10 нею зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт із будівництва індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_2 № НОМЕР_2 від 20.11.2012 року.

Департаментом зареєстровано подану замовником будівництва ОСОБА_4 декларацію про готовність об'єкта до експлуатації № КВ 18 «Будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_2», об'єкт віднесено до ІІ категорії складності.

По справі було проведено судову будівельну - технічну експертизу з висновку якої вбачається, що станом на час дослідження встановити відповідність об'єкта будівництва, побудованого за земельній ділянці по вул.. Червонофлотській 88-г у м. Києві площею 0,0982га та кадастровим номером № НОМЕР_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4, проектно-технічній документації на його будівництво, містобудівними умовами і обмеженням забудови земельної ділянки ( або вимогам будівельного паспорту), вимогам нормативно- правових актів в галузі будівництва ( містобудівним, протипожежним, санітарно- гігієнічним ДБН. СНиП, санітарним, технічним умовам, тощо) у повному обсязі не вбачається можливим; крім того станом на час дослідження, вирішити питання чи завдано внаслідок будівельних або підготовчих робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_2 площею 0,0982 га кадастровий номер № НОМЕР_1, яка належить ОСОБА_4, шкоди чи руйнування житловому будинку, господарським будівлям і спорудам, інженерним мережам, які належать на праві власності ОСОБА_3, також не вбачається можливим.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», обов'язком фізичної або юридичної особи, що планує будівництво подати до виконавчого органу міської ради заяву про намір щодо забудови земельної ділянки для одержання вихідних даних на проектування будівництва.

Основними складовими вихідних даних при цьому згідно Закону є містобудівні умови та обмеження та завдання на проектування, що визначають обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень та властивостей об'єкта містобудування, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва і складаються з урахуванням містобудівних умов та обмежень, технічних умов.

Пунктом 1 ч.1 ст.34 Закону України &qunt;Про регулювання містобудівної діяльності&q?у ; передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи, зокрема, після направлення ним повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції України або її територіальному органу за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. ст. 90, 91 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь - яких перешкод та порушень його прав на землю та відшкодування завданих збитків, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, щоб не створювати незручності сусідам.

Згідно із ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до вимог ст.ст. 77, 78, 79 та 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку відповідно до статей 76-80 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, зокрема дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок спорудження відповідачем будівлі йому створено перешкоди у користуванні земельною ділянкою та будинком, пошкоджено його будинок, туалет, вигрібну яму чи каналізаційний отвір, що свідчило б про порушення його законних прав та інтересів і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справи і впливають на суть ухваленого рішення та підстав, передбачених ст. 376 ЦПК, для скасування цього рішення та ухвалення нового або його зміни під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: