Справа № 520/6076/18
Провадження № 2/520/4763/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Нефедової Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користування власністю шляхом звільнення квартири від особистих речей, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 21.05.2018 року звернулась ОСОБА_2 із позовом про усунення перешкод у здійсненні права володіння і користування шляхом виселення із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5

У судовому засіданні 30.10.2018 року судом було прийнята письмова заява позивача про зміну предмету позову, відповідно до якої вимоги стосуються усунення перешкод у здійсненні права володіння і користування майном шляхом зобовязання відповідачів звільнити вищевказану квартиру від особистих речей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що здійснення володіння та користування зазначеною квартирою, яка є власністю позивача, перешкоджають особисті речі відповідачів, яки знаходяться у квартири у звязку із тим, що відповідачі які раніше користувались квартирою, після того як покинули квартиру залишили їх в квартирі без законних підстав.

У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, враховуючи, що у судовому засіданні одна з відповідачів фактично визнала факт знаходження її речей у квартирі, а тому факт їх знаходження у приміщенні не підлягає доказуванню.

Відповідач ОСОБА_3 заперечуючи проти задоволення позовних вимог обґрунтовували свої заперечення незаконністю виселення її та членів її сімї з даного приміщення та відсутністю у неї відомостей про те, яки саме речі залишились у квартирі.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до судового засідання не зявились, повідомлялись через члена сімї ОСОБА_3.

Ухвалою від 25.05.2018 року первинна позовна заява була залишена без руху ( а/с 16) та після усунення недоліків ( а/с 20) прийнята до провадження 27.06.2018 року ( а/с 41).

Як встановлено у судовому засіданні 18.08.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу, квартири на 1-му поверсі будівлі №7, загальною площею 35,0 кв.м, що знаходиться у м. Одесі по вул. Дачі Ковалевського в будинку під номером « Сто Один-А», яка належить ОСОБА_6, зі сплатою у момент укладення попереднього договору 100% вартості квартири, еквівалентної 35 000 доларів США, і ОСОБА_6 зобовязується до 31.10.2014 року підготувати документи для оформлення реєстрації права власності на покупця та не продавати, не дарувати і не надавати в іпотеку, в оренди або найм дану квартиру іншим особам, а ОСОБА_3 має право до оформлення права власності цієї нерухомості здійснювати ії реконструкцію за свій рахунок та користуватися нею ( а/с 70).

27.10.2017 року ОСОБА_7 , діюча на підставі довіреності від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_8 уклали , нотаріально посвідчений, договір про намір до 31.12.2018 року укласти договір купівлі-продажу квартири №2 загальною площею 35,0 кв.м., що розташована по вул. Дача Ковалевського , буд № 101-А/7 в м. Одесі, вартістю еквівалентною 35 000 доларів США, які сплачені до моменту укладення договору наміру ( а/с 71).

Згідно договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченому 12.12.2017 року, ОСОБА_2 за 51 000 грн., сплачених до підписання договору, придбала квартиру 32, загальною площею 36,9 кв.м., розташовану у будинку №101-А/7 по вул. Дача Ковалевського у м. Одесі, у ОСОБА_9, якому дана квартира належить на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01.03.2016 року ( а/с 59).

21.05.2018 року невстановлені особи, за дорученням ОСОБА_2, здійснили заміну вхідних замків дверей у квартирі АДРЕСА_2, що привело до фактичної неможливості користування квартирою сімєю ОСОБА_3.

Факт здійснення заміни замків саме за дорученням ОСОБА_2 підтвердила у судовому засіданні її представник, яка пояснила, що особиста була присутня під час зміни замків за дорученням ОСОБА_2, яка вважала, що сторонні особи незаконно користуються її власністю без відповідної правової основи.

Правовідносини яки виникли між сторонами стосуються захисту права власності і правом користування чужим майном.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй ( положення ч.1 ст. 8 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст. 30 Конституції України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Згідно ч.1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною сьомою даної статті зазначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У частині першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Вказані положення захищені і Конституцією України, зокрема згідно ст. 47 кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 13 Цивільного кодексу ( ЦК) України визначені межі здійснення цивільних прав. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства ( частина перша статті). Частиною другою встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурної спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах ( частина третя ). Частина шоста визначає, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою пятою цієї статті, суд може зобовязати її припинення зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.( ч.1 ст. 316 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Квартира як обєкт права власності визначена у статті 382 ЦК України, у частині першої якої визначено, що квартирою є ізольоване помешкання у житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст. 386 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном ( сервітут), відноситься до речових прав на чуже майно, яки перелічені у ч.1 ст. 395 ЦК України.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду ( ч.1 ст. 402 ЦК України).

Частиною шостою статті 403 ЦК України встановлено, що сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно щодо якого він встановлений.

Підстави припинення сервітуту визначені у статті 406 ЦК України.

В даному випадку суд розглядає справу з урахуванням наявності балансу прав та законних інтересів позивача як власника приміщення, на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2017 року, який вважає свої права на користування та розпорядження та відповідачів як осіб, яки мають право користування спірним приміщенням у звязку із тим, що у відповідності до положень п. 11 Попереднього договору від 18.08.2014 року отримали сервітут до оформлення права власності.

Попередній договір, який є нотаріально посвідченим письмовим договором, в кому визначено предмет угоди, її вартість та до укладення якого, майбутнім покупцем сплачена 100% вартість обєкта нерухомості не був розірваний, не визнавався судом недійсним або припиненим, та у відповідності до положення ч.2 ст. 215 ЦК України не є нікчемним, а тому у розумінні ст. 204 ЦК України є правомірним.

Згідно вищезазначеного правомірного правочину ОСОБА_3 отримала право сервітуту користування чужим майном, яке є чинним незважаючи на зміну власника, та не припиненим у відповідності до вимог ст. 406 ЦК України.

Таким чином суд вважає, що фізичне зміна замків у вхідних дверях, яка визнається судом фактичним виселенням відповідачів із спірного приміщення, не відповідала вимогам до здійснення самозахисту цивільних прав, яке визначено у ст. 19 ЦК України.

В свою чергу вимоги про усунення права володіння та користування власника майна у вигляді зобовязання звільнити квартиру від особистих речей, є похідними від виселення, яке у даному випадку є неможливим при існуючому сервітуті та наявності у відповідачів права користування даним ( чужим) майном.

Вищезазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відповідності до ч.1,2 Цивільного процесуального кодексу ( ЦПК ) України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом не приймається, як належні докази, відомості при наявність у відповідачів іншого житла, тому що згідно ч.6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання, та наявність іншого житла не є підставою для припинення сервітуту у даному випадку, а тому і не враховується при розгляді даної справи.

Також судом приймається до уваги, що виселення особи з приміщення, в якому дана особа знаходиться при наявності правових підстав та права користування ним, є втручанням у право на повагу до житла, яке не основане на законі, а тому є неможливим.

Враховуючи факт відмови у задоволенні позовних вимог та відсутність заявлених до закінчення судових дебатів заяв про понесені судові витрати з боку відповідачів, судом не здійснюється розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: м. Одеса, вул. махачкалінськаАДРЕСА_3) до ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_4), ОСОБА_4 ( місце реєстрації: АДРЕСА_4), ОСОБА_5 ( місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) про усунення перешкод у користування власністю шляхом звільнення квартири №2, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 101-А/7 від особистих речей.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяті днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.

Повне рішення виготовлено 21.12.2018р.