Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 373/1003/16-ц
Номер провадження 22-ц/824/2117/2018
Головуючий у суді першої інстанції Я. І. Керекеза
Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
05 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 373/1003/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6

на рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Керекези Я.І. в приміщенні Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області, о 19 год. 16 хв., повне рішення складене 24 травня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, державний нотаріус Переяслав - Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченко О.А., про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності. В обґрунтування зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_10 У період шлюбу вони з чоловіком побудували житловий будинок, придбали автомобіль та причіп, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частину майна. 05.03.2009 вона відмовилась від прийняття спадщини за законом на користь відповідачів, від належної їй частки майна в спільній сумісній власності подружжя вона не відмовлялась. За свідоцтвом про право власності на належну їй 1/2 частину майна подружжя вона не зверталась. Відмовилась від спадщини на користь онуків, бо вони обіцяли її доглядати та допомагати. Починаючи з 2015 року, її онук ОСОБА_5 почав погрожувати виселити її із будинку та продати його, пославшись на свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку, видане на його ім`я, та зазначив, що інша 1/2 частина будинку належить відповідачу ОСОБА_4 Вважає, що дані свідоцтва видані на ім`я відповідачів порушують її право власності на вказаний будинок, що належав їй та її померлому чоловіку на праві спільної сумісної власності. З урахуванням зазначеного, просила суд визнати недійсною її заяву від 05.03.2009 про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, видане державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. на ім`я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, видане 02.11.2009 державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. на ім`я ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за собою право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 91,60 кв.м., житловою площею 57,80 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 як частку в спільній сумісній власності подружжя; визнати за собою право власності на 1/2 частину даного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за собою право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ - 2106, як частку в спільній сумісній власності подружжя; визнати за собою право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ - 2106 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за собою право власності на 1/2 частину причепу бортового, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, як частку в спільній сумісній власності подружжя; визнати за собою право власності на 1/2 частину причепу бортового, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, державний нотаріус Переяслав - Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченко О.А., про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видано державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. на ім'я ОСОБА_5 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в частині визначеної йому частки 1/2, яка відповідно до закону має становити 1/4 частину. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видано державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. на ім'я ОСОБА_4 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в частині визначеної йому частки 1/2, яка відповідно до закону має становити 1/4 частину. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, як частку у спільній сумісній власності подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку причепу бортового, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, як частку у спільній сумісній власності подружжя. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини автомобіля ВАЗ - 2106, реєстраційний номер НОМЕР_4, як частку у спільній сумісній власності подружжя. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5, через свого представника ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, не вставлення фактів, які мають суттєве значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що спірний будинок не був спільним сумісним майном подружжя, а належав лише ОСОБА_10, що підтверджується документами, які містяться у спадковій справі. Дана обставина була перевірена та встановлена державним нотаріусом. Суд невірно трактував заяву позивача про відмову від прийняття спадщини, оскільки позивач фактично відмовилася від будинку повністю, а не частково, на користь онуків спадкодавця - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Суд першої інстанції не звернув увагу, що на момент звернення позивача з позовом до суду сплила позовна давність, про що відповідачем було подано відповідну заяву. Суд повинен був відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності. Оскільки з моменту коли позивач дізналася про передачу права власності на будинок відповідача пройшло майже 7 років. Вказав, що позивач не зверталася до нотаріуса за свідоцтвом про право власності на частку у спільному майні подружжя. Суд не врахував, що будинок, автомобіль та причіп були власністю померлого ОСОБА_10, що підтверджується доказами.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_11 доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити її з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційної інстанції подану ОСОБА_5 апеляційну скаргу не підтримав, просив суд її відхилити, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та справедливе, посилаючись на те, що будинок, автомобіль та причеп належали діду та бабусі на рівних правах. ОСОБА_4 зазначив, що навіть він не розумів, що весь будинок за документами належить йому та ОСОБА_5, оскільки весь час вважав і вважає бабусю власником половини їх з дідом спільного сумісного майна, тобто і будинку, і автомобіля , і причепу.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне і обґрунтоване з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Третя особа ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Треті особи ОСОБА_8 і державний нотаріус Переяслав - Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченко О.А. у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, судову повістку - повідомлення отримано у відповідності до вимог закону, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Третя особа ОСОБА_8 подав заяву про розгляд справи за його відсутності у зв'язку з перебуванням за межами України. Від третьої особи державного нотаріуса Переяслав - Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченко О.А. будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до суду не надійшло. Своїм правом на подачу відзиву нотаріус не скористався.

З урахування зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності третіх осіб ОСОБА_8 та державного нотаріуса з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, проте доводів в частині відмови суд у задоволенні позовних вимог у апеляційній скарзі не наводить, тому законність на обґрунтованість рішення суду в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Суд дійшов висновку, що 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, автомобіля ВАЗ - 2106, реєстраційний номер НОМЕР_4, причепу бортового, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, належать ОСОБА_3 як частка у спільній сумісній власності подружжя та не повинні були входити до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_10 Суд вважав, що ОСОБА_3 є власником ? частини майна, набутого нею та її чоловіком за час шлюбу в силу вимог закону і відмова від належної особі частки в спільній сумісній власності подружжя чинним законодавством не передбачена. Визнавши частково недійсними свідоцтва про право власності на спадщину суд дійшов висновку, що вони порушують майнові права позивача ОСОБА_3 в частині права власності на ? частину спірного житлового будинку як частку у спільній сумісній власності подружжя. Також суд дійшов висновку про те, що зазначення ОСОБА_3 в заяві від 05.03.2009 року, що вона на видачу свідоцтва про право власності на ? частину житлового будинку не претендує, не є належним підтвердженням встановлення факту належності такого майна спадкодавцю на праві особистої приватної власності, усвідомлення і прийняття такого факту безпосередньо позивачем.

Суд апеляційної інстанції такі висновки суду вважає законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Так, нажите подружжям за час шлюбу майно є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст.22 КпШС УРСР (що діяв на час набуття права власності на спірний будинок)).

Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право спільної сумісної власності на майно набуте у шлюбі виникає у подружжя в силу закону. Зі смертю одного з подружжя припиняється шлюб, але це не тягне за собою припинення права власності на майно другого з подружжя, що залишився живим.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частино 2 статті 1274 ЦК України визначено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь -кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 05.11.2008 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав - Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №414.

З 14.07.1963 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3, виданим 14.07.1963 року Помокільським с/ЗАГС Переяслав - Хмельницького району, актовий запис №23.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на майно, а саме: на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, причіп бортовий, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль ВАЗ - 2106, реєстраційний номер НОМЕР_4, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,817 га, що розташована на території Гайшинської сільської ради, грошові вклади на загальну суму 4 308,00 грн.

Державним нотаріусом Переяслав - Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. 05.03.2009 заведено спадкову справу №46513836, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05.03.2009 року №18856178.

Судом достеменно встановлено, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, належав спадкодавцю ОСОБА_10 на підставі свідоцтва №1881 на право особистої власності на житловий будинок, зареєстрованого за №3860 від 25.03.1974. Вказане також підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно №23571221 від 13.08.2009.

Спадкоємцями ОСОБА_10 за законом першої черги є його дружина ОСОБА_3 та діти треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8

Із матеріалі спадкової справи вбачається, що ОСОБА_3 своєю заявою №97 відмовилась від належної їй частки спадщини за законом, що залишилась після смерті її чоловіка на користь онуків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 У заяві дійсно зазначено, що на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку вона не претендує.

Дочка та син померлого своїми заявами № 96 та № 98 від 05.03.2009 року відмовились від належної їм частки спадщини після смерті батька на користь його онуків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які своєю заявою № 96 від 05.03.2009 в установлений законом строк прийняли спадщину після смерті діда.

02.11.2009 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частині спадкового майна, зокрема, на житловий будинок АДРЕСА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,817 га, що розташована на території Гайшинської сільської ради; грошові вклади, що знаходяться у Переяслав - Хмельницькому відділенні ощадного банку, на загальну суму 4 308,00 грн.

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності на 1/2 частину успадкованого житлового будинку, що підтверджується копією витягу №26095096 від 12.05.2010 про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги у тому, що власником спірного будинку був лише померлий ОСОБА_10 колегія суддів оцінює критично, оскільки вони повністю спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, із наявних у матеріалах справи копій спадкової справи ОСОБА_10 чітко вбачається, що спірний житловий будинок збудовано у період шлюбу позивача з ОСОБА_10 в 1965 році, зазначених обставин не оспорює і сам відповідач ОСОБА_5 Із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 13.08.2009 року КП «Київська обласна рада «Переяслав - Хмельницьке бюро технічної інвентаризації» вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1, 1965 року побудови, є ОСОБА_10, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності № 1881 видане 25.03.1974 року Переяслав - Хмельницьким комбінатом комунальних підприємств. Відповідачем ОСОБА_5 не надано суду будь-яких доказів того, що зазначений будинок був побудований за особисті кошти померлого діда, а тому він є його особистою власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, автомобіль ВАЗ - 2106, реєстраційний номер НОМЕР_4, і причіп бортовий, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, також були придбані у період шлюбу ОСОБА_10 і ОСОБА_3, а тому у силу наведених норм закону також відносяться до спільного сумісного майна подружжя.

Відтак висновок суду у тому, що спірний будинок, автомобіль ВАЗ - 2106, реєстраційний номер НОМЕР_4, і причіп бортовий, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в силу положень ст.22 КпШС УРСР (що діяв на час набуття права власності на спірне майно) є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 і ОСОБА_3 є законним.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що власником будинку та автомобіля з причепом був лише ОСОБА_10 Такі твердження є лише припущеннями ОСОБА_5 та невірним тлумаченням норм закону. Та обставина, що право власності було зареєстроване лише на ОСОБА_10 було волевиявленням подружжя та не свідчить про те, що вказане майно не є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_10.

У заяві від 05.03.2009 року ОСОБА_3 відмовилася від належної їй частки спадкового майна її померлого чоловіка, а не від належної їй за законом частки у спільній сумісній власності подружжя. Висновок суду в цій частині є законним та обґрунтованим, оскільки суд вірно встановив, що закон не передбачає відмови одного з подружжя від належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя. Відмова від належної особі частки в спільній сумісній власності подружжя чинним законодавством не передбачена. Смерть одного з подружжя не припиняє права власності іншого з подружжя, який залишився живим і є одним із спадкоємців майна.

З урахуванням зазначеного суд вірно визнав свідоцтва про право на спадщину видані державним нотаріусом на ім'я відповідачів недійсними частково, оскільки вони порушують майнові права позивача в частині права власності на ? частину належного їй майна як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Під час розгляду справи, суд першої інстанції дав належну оцінку вказаним доказам, як кожному окремо, так і в сукупності з іншими зібраними у справі доказами, висновки щодо яких обґрунтовано виклав в мотивувальній частині ухваленого рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначає ОСОБА_3, починаючи з 2015 року між нею та її онуком ОСОБА_5 почалися неприязні стосунки, він погрожував їй виселенням з будинку, в якому вона проживала з 1965 року та власником частки якого вона була. Саме під час сварки із ОСОБА_5 він показав їй своє свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку будинку, після чого вона зрозуміла, що відповідно до документів будинок належить її онукам, а у неї відсутні будь-які документи, які б підтверджували її право власності на 1/2 частку будинку, автомобіля та причепу. Зазначене не спростоване стороною відповідача ОСОБА_5 та визнається відповідачем ОСОБА_4 Доказів зворотного матеріали справи не містять. Таких доказів не надано у розпорядження апеляційного суду.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в закон із метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, враховуючи, що позивач дізналась про порушене її право у 2015 році, а до суду із даним позовом вона звернулася у червні 2016 року, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не пропущено позовну давнісь, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Доведеним є те, що позивач не могла довідатися про порушення свого права ні 05.03.2009 року, коли писала заяву про відмову від прийняття спадщини, тому що відмовлялася вона лише від спадщини після смерті свого чоловіка на користь онуків, ні 02.11.2009 року, коли відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину, бо ніхто їй про це не повідомив, що також знайшло підтвердження у наданих відповідачами поясненнях. ОСОБА_3 продовжувала постійно проживати у АДРЕСА_1, несла витрати по утриманню будинку, з вимогою про виселення до 2015 року відповідачі до неї не зверталися.

Так, за змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів на спростування висновків суду першої інстанції ОСОБА_5 та його представником ОСОБА_6 не надано. Таких доказів не здобуто апеляційним судом під час перегляду справи.

Отже, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна