Судді Львівського апеляційного суду Савуляка Р.В. стосовно рішення Франіквського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року та ухвали колегії Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Закритого акціонерного товариства «Будівельне управління-62», треті особи - державний нотаріус П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М., ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору про пайову участь у будівництві удаваним в частині сторони пайовика, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання нежитлових приміщень об'єктом спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності,-
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано удаваним в частині сторони пайовика, договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року, укладений між ЗАТ ««Будівельне управління - 62» і ОСОБА_6 та визнано ОСОБА_1 пайовиком за таким договором;

визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 вересня 2010 року, видане державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.;

визнано нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 85,5 кв.м. об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

визнано право власності на ? частки нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 85,5 кв.м. за ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 172 грн. судового збору.

Стягнуто з ЗАТ ««Будівельне управління - 62» користь ОСОБА_1 172 грн. судового збору.

Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року залишено без змін.

З рішенням Франківського районного суду м. Львова м. Львова від 10 серпня 2017 року та постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року я не згодний і на підставі ст..35 ЦПК України викладаю свою окрему думку по справі.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 ,суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що за життя ОСОБА_6 не набув права власності на нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 85,5 кв.м. і таке майно не могло увійти до спадкової маси після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року та бути успадкованим відповідачкою ОСОБА_7

На час укладання спірного договору від 17 вересня 2004 року, фактично укладеного між ЗАТ «Будівельне управління 62» та ОСОБА_1 та виконанням ним зобов»язань за цим договором, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_7, сплатив за спірне приміщення спільними коштами, у тому числі отриманими в позику у ОСОБА_8 а тому спірні нежитлові приміщення відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки ОСОБА_7

З таким висновком повністю погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Статею 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку по вул.Тролейбусній в м.Львові та з'ясування питання про те, чи не укладені ці правочини з метою приховати інші та які саме.

Як убачається з матеріалів справи, 17 вересня 2004 року між ЗАТ «Будівельне управління -62» (Товариство) та ОСОБА_6 (Пайовик) був укладений договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку (в прибудованій житловій секції між 6 та 7 секціями) у АДРЕСА_1, за умовами якого ЗАТ «БУ-62» приймає ОСОБА_6, як пайовика у пайову участь на будівництво нежитлового приміщення загальною площею 87,18 м.кв. на умовах, викладених в договорі а Товариство на протязі 2-х місяців після здачі будинку в експлуатацію та проведення повного розрахунку передає Пайовику приміщення по Акту прийому-передачі у власність пайовика (т.1 а.с.7-8).

Додатком №2 від 17 вересня 2004р. до договору встановлено Перелік робіт, які включені у вартість нежитлового приміщення, а додатковою угодою від 18 січня 2006 року, укладеною між сторонами договору, визначено Перелік (види) робіт, які будуть виконуватися Пайовиком, та суму коштів по договірній ціні за будівництво приміщення у розмірі 202850 гривень (т.1 а.с.43-44).

За актом від 08 лютого 2006 року ЗАТ «БУ-62» в особі Голови правління ОСОБА_9 передало, а пайовик ОСОБА_6 прийняв вбудоване нежитлове приміщення у житловому будинку АДРЕСА_1 на виконання договору від 17 вересня 2004 року на дольову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку та Додаткової угоди від 18 січня 2006 року (т.1 а.с.45).

01 червня 2006 року ОСОБА_6 зареєстрував в органах БТІ своє право власності на спірне нежитлове приміщення, що підтверджується відміткою про реєстрацію в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що проставлена на Свідоцтві на право власності Сер. НОМЕР_1, виданому Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради.

В подальшому, на між ОСОБА_6 та ВАТ «Львівобленерго» був укладений договір про приєднання до електричних мереж від 14 вересня 2007 року (т.1 а.с.71), а 04 березня 2008 року договір №8/3 08 на виконання електромонтажних робіт по електропостачанню спірного нежитлового приміщення (а.1 а.с.68).

Між ОСОБА_6 та ЛМКП «Львівводоканал» у вересні - жовтні 2007 року була укладена угода на водопостачання, яка передбачала виготовлення проекту водомірного вузлата технічні умови (т.1 а.с.80-83).

За завою ОСОБА_6 - власника нежитлових приміщень площею 85,50 м.кв. на вул.Тролейбусній,7, Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради видано розпорядження №758 від 07 серпня 2007 року на перепланування зазначених нежитлових приміщень для об»єкта торгівлі (т.1 а.с.84).

17 липня 2008 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради ОСОБА_6 було видано свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця а 18 липня 2008 року взято на облік платника податків (т.1 а.с85;86).

У матеріалах справи наявні письмові докази, що заробітна плата ОСОБА_6 в період з 1980 по 1990 роки (робота в умовах крайньої півночі в нафтогазорозвідувальній експедиції) та його пенсія у подальшому дозволяла йому зробити певні заощадження для придбання нежитлового приміщення (т.1 а.с.48-49;53).

На виконання умов Договору від 17 вересня 2004 року ОСОБА_6 було сплачено 202 850 гривень, що стверджується розрахунковими документами - фіскальними чеками та квитанціями до прибуткових касових ордерів, видані на ім»я ОСОБА_6 від 22 вересня 2004 року на суму 100 000 гривень (т.2 а.с.215); від 13 жовтня 2004 року на суму 93565 гривень (т.2а.с.145); від 15 листопада 2004 року на суму 5000 гривень (т.2 а.с.147); від 22 травня 2006 року на суму: 4200 гривень, 85 гривень та 565 гривень (т.2 а.с.148-150).

Відповідно до відомостей з бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України валовий дохід колишнього подружжя ОСОБА_7 з 1998 по 2006 рік склав 62990 гривень, що очевидно є недостатнім для сплати 22 вересня 2004 року першого пайового внеску у розмірі 100 000 гривень в якості дольових коштів та в цілому будівництва спірного нежитлового приміщення вартістю 202850 гривень (т.1 а.с.54-57;91,92,160, ).

Інших джерел доходу в ОСОБА_1 не було, що видно з його декларацій про майно, доходи, витрати і зобов»язання фінансового характеру за 2011-2012 роки (т.1 а.с.97-101)

Системний аналіз зазначених доказів в їх сукупності дають підставу для висновку про те, що станом на вересень - жовтень 204 року (коли на виконання умов договору від 17 вересня 2004 року ОСОБА_6 було сплачено 193 565 гривень) у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не було фінансових ресурсів для сплати такої суми коштів.

Розписка від 12 жовтня 2004 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_8 20 000 доларів США (наявність якої заперечується ОСОБА_2.) не свідчить про те, що зазначену суму коштів ОСОБА_1 позичав саме для оплати пайового внеску згідно договору від 17 вересня 2004 року.

Крім того, за життя ОСОБА_6 ОСОБА_1 не ставив питання визнання удаваним в частині сторони пайовика, договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17вересня 2004 року, укладеного між ЗАТ ««Будівельне управління - 62» і ОСОБА_6 та визнання його пайовиком за таким договором незважаючи на припинення спільного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_7

Таке питання стало актуальним для ОСОБА_1 лише після смерті ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року) та розподілу 08 вересня 2010 року його спадкового майна між ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.42), коли вже не можливо з»ясувати дійсні наміри (внутрішню волю) ОСОБА_6 щодо укладення ним договору від 17 вересня 2004 року.

Пояснення ОСОБА_1 про те, що на час укладення договору про пайову участь у будівництві він працював на державній службі (у податковій інспекції), зобов»язаний був подавати декларації про майновий стан, а тому не бажав оформляти приміщення на себе, щоб не проходити в подальшому перевірку відділу внутрішнього контролю та боротьби з корупцією можна розцінювати як спосіб уникнення контролю за доходами та легалізацію не облікованих доходів, і не можуть бути підставою для задоволення позову.

Також судами взято до уваги Договір від 17 вересня 2004 року про пайову участь ОСОБА_7 в інвестуванні будівництва того самого нежитлового приміщення, яке не є предметом спору, а також копію Додатку до вказаного договору, які долучено до матеріалів справи (т.2 а.с.11). Однак, як беззаперечно встановлено, даний договір ніколи сторонами не виконувався, кошти в сумі 100 000 були зараховані на виконання Договору від 17 вересня 2004 року укладеного між ОСОБА_6 та ЗАТ «БУ»-62.

Отже, жодних доказів того, що сторони - ОСОБА_6 та ЗАТ «Будівельне управління -62» 17 вересня 2004 року умисно оформляли один правочин де пайовиком виступав ОСОБА_6 але між ними насправді встановилися інші правовідносини і його насправді виконував (сплачував пайові внески) ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1

Суддя Львівського

апеляційного суду Савуляк Р.В.