_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8528/18
Провадження № 2/520/5298/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі Шпак К.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, суд

ВСТАНОВИВ:

09.07.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом, яким просить визнати, що поширені ОСОБА_2 відомості, що вона, ОСОБА_1, вчинила злочин, а саме, пограбувала членів дачного товариства СТ «Портовик», підкупила всі органи влади, створила корупційну схему збагачення, не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Зобов'язати ОСОБА_2 припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно ОСОБА_1. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати у розмірі 704 грн.80 коп.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2018 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Гниличенко М.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 27.07.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання. Учасниками процесу було надано відзив на позов, відповідь на відзив з приводу даного спору, які уважно було досліджено судом.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання зявилась, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 до судового засідання зявилась, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання зявилась, позовні вимоги не визнала, просила відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та її представника, відповідача, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та працює в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Южний», окрім того займається громадською діяльністю, зокрема є головою садового товариства «Портовик» та головою правління садового товариства «Курортник», що вбачається із виписки із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та наказів від 30.08.2014 року та 01.09.2010 року/а.с.8-10,33/.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером, не є членом СТ «Курортник» або СТ «Портовик», проте її донька має садовий будинок та є членом СТ «Курортник». Із пояснень відповідача вбачається, що на протязі останніх років невідомими особами як в м.Южний так і в садових товариствах розповсюджується негативна критична інформація про діяльність голови правління садових товариств ОСОБА_1, з даною інформацією в листівках відповідач ознайомлена та згодна, на території садових товариств невідомими особами вказаних листівок розповсюджено достатньо, щоб з ними міг ознайомитися кожен громадянин, що має на це бажання.

В матеріалах справи є різного роду листівки, які охоплюються періодом з 2016 по 2018 рік та є анонімними, оскільки не підписані конкретною особою, якими розповсюджується інформація негативного характеру щодо діяльності позивача, як голови правління садового товариства. Факт складання вказаних листівок безпосередньо відповідачем судом не встановлено, а позивачем належними доказами не підтверджено/а.с.79-91/.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03.06.2018 року та 11.06.2018 року відповідач ОСОБА_2 перебуваючи на території СТ «Портовик» розносила по дачним будинкам листівки з ганебною інформацією на адресу позивачки та поширювала відомості про те, що ОСОБА_1, вчинила злочин, а саме, пограбувала членів дачного товариства СТ «Портовик», підкупила всі органи влади, створила корупційну схему збагачення, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію, внаслідок цих дій відповідача вона постійно повинна виправдовуватись перед членами садового товариства про події, яких не існувало взагалі, або існували, але відомості про них не відповідають дійсності, та нічим не підтверджені.

Вищевказані факти підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_4, яка є головою ревізійної комісії СТ «Портовик», пояснивши, що приблизно останні два роки розповсюджуються листівки з негативною інформацією щодо голови правління ОСОБА_1, раніше вказані листівки розповсюджувала інша особа, а влітку 2018 року до неї додому приїхала відповідач, яку вона раніше не бачила, та збирала підписи за підключення електроенергії, свідок та її чоловік відмовились від підпису, тоді відповідач надала листівку та пропонувала ознайомитись з її текстом.

Позивач вказує, що неправомірними діями відповідача принижена її честь та гідність, ділова репутація, як голови СТ «Портовик» так і голови правління СТ «Курортник», та заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач принизила її перед іншими людьми та поширила відомості стосовно того, що позивач скоїла злочин, тому вона змушена була звернутись з даним позовом до суду.

Відповідно до ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд відповідно до ст.13 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірної, суди повинні визначити характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями, з огляду на приписи ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що поширена відповідачем інформація не носить стверджувального характеру (фактичне твердження) та не може бути перевірена на предмет її достовірності, її можна розцінювати як оціночні судження.

У своїй позовній заяві та усних поясненнях позивач вказує про порушення її ділової репутації внаслідок поширення відповідачем інформації, яку вона вважає недостовірною, проте представником позивача не заперечується, що посада голови правління садового товариства відноситься до громадської діяльності та межа допустимої критики може бути значно більшою.

Згідно п. 4 Постанови ПВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Крім того, вказаною Постановою зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Разом з тим, ні позовна заява, ні надані позивачем докази, ні пояснення представника позивача в судовому засіданні не свідчать про те, що мав місце факт порушення ділової репутації позивача, з боку відповідача. Позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що ділова репутація позивача була порушена та існує причинно-наслідковий зв'язок між поширенням недостовірної інформації та порушеним правом позивача.

Системний аналіз положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України дає підстави для висновку, що позов може бути поданий особою виключно для захисту порушеного права і обраний позивачем спосіб захисту повинен відновлювати таке порушене право.

Положеннями ст. 277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину третю, яка покладала обов'язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою.

Поруч з наведеним, відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України «Про інформацію», передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судом встановлено, що позивач була обрана головою садового товариства «Курортник» та фактично є публічною особою, оскільки займається громадською діяльністю та підзвітна загальним зборам членів товариства, а висловлені в листівках різного роду негативні відомості, автор тексту яких невідомий, але які частково розповсюджувала відповідач, стосувалися саме діяльності позивача повязаної з її громадською роботою.

Відповідно до розяснень, що містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням субєктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка висловлена, зокрема, в рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 8.07.1986 року та «Українська прес-група» проти України» від 29.03.2005 року.

У звязку із наведеним, суд приходить до висновку, що немає фактів, які б доводили, що вищезазначені дії відповідача, мають цілеспрямовану мету принизити честь, гідність, ділову репутацію позивача, оскільки метою розповсюдження листівок було не поширення щодо позивача будь-якої інформації, а захист прав членів садового товариства, які на думку відповідача, вона вважала порушеними, фактично в листівках є незгода з існуючою оплатою та тарифами на електроенергію, відсутністю відремонтованої дороги та інше, що відноситься до господарської діяльності товариства та необхідністю проводити збори та надавати громадянам вичерпну інформацію з цих та інших питань, з метою уникнення конфліктних ситуацій.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» та ч.1 ст.277 ЦК України, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи шляхом виступу на зборах садового товариства або в листах на дошці оголошень з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм власну мотивовану оцінку.

Окрім того, відмовляючи позивачеві у задоволенні позову, суд виходить із того, що образливою на думку позивача стала інформація, яка за своїм характером, змістом, застосуванням мовних засобів містить саме оціночне судження, не порушила особисті немайнові права, не перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Суд зауважує, що позивачу на протязі тривалого часу було відомо про вказані листівки, але суду не надано доказів звернення з приводу погроз на її адресу до правоохоронних органів. Крім того, суд зазначає, що будь-яка особа може звернутись з заявою про злочин, що являється її гарантованим правом згідно Кримінального кодексу України, та заява про злочин не є поширенням інформації стосовно особи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову.

Так як позивачу у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10,12,13,60,81,229, 263-265,268,354 ЦПК України, ст.ст. 23, 277, 297,299 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м.Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 26.12.2018 року

Суддя Гниличенко М. В.