Справа № 461/4820/18 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1574/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2018 року, постановленого в складі головуючої - судді Волоско І.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом трудових прав про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.10.2016 року по 05.05.2017 року в сумі 25 053 грн. 22 коп. (а.с.1-3, 35), мотивуючи свої вимоги тим, що з 07.09.2001 року по 03.10.2016 року працював на посаді завідуючого господарством Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів. 30.09.2016 року ним, через дружину - ОСОБА_4, було подано директору школи заяву про звільнення у зв'язку з досягненням пенсійного віку з 03.10.2016 року, яка зареєстрована 30.09.2016 роком за вихідним № 01-20/25 -к. Трудовий договір не було розірвано, у зв'язку з чим вимушений був звертався в суд з позовом про зобов'язання школи розірвати з ним трудовий договір за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22.02.2017 року позов було задоволено. В подальшому ОСОБА_5 було направлено директору школи заяву з проханням виплатити середньомісячну заробітну плату за весь час затримки у її виплаті при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 03.10.2016 року по 05 травня 2017 року, проте такого розрахунку проведено не було.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2018 року оскаржив представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції невірно встановив дату звільнення позивача, що призвело до неправильного вирішення справи. Звертає увагу на те, що записом у трудовій книжці дату звільнення зазначено 03.10.2016 року та факт звільнення ОСОБА_2 саме з 03.10.2016 року підтверджується рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22.02.2017 року у справі № 461/7186/16-ц. Однак суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що звільнення ОСОБА_2 відбулось 07 березня 2017 року. Вважає помилковою позицію суду першої інстанції про те, що оскільки позивачем вимога про розрахунок при звільненні взагалі не подавалася, то школа і не зобов'язана була такий розрахунок проводити. Зазначає, що судом не враховано те, що виплата належних працівникам школи сум заробітної плати проводиться на банківські карткові рахунки, а відтак, для отримання грошових коштів присутність працівника на роботі не обов'язкова. Посилається також і на те, що судом першої інстанції не встановлено причину затримки розрахунку школою з ОСОБА_5 за період з 03.10.2016 року по 05.05.2017 року, а також не доведено відсутність вини роботодавця у такій затримці.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2018 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається з повідомлення учасників справи без їх виклику, за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ні 30 вересня 2016 року, ні в день видачі наказу про звільнення 07.03.2017 року ОСОБА_2 не працював, на робочому місці був відсутній, тому адміністрація не мала можливості провести виплату належних сум при звільненні, оскільки в силу припису ст. 116 КЗпП України такий обов'язок розрахунку виникає з моменту пред'явлення вимоги.

Проте з такими висновками погодитись не можна, виходячи з наступного

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу № 94-к від 07.09.2001 року ОСОБА_2 переведено на посаду завгоспа Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів, тобто з 07.09.2001 року позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22.02.2017 року у справі № 461/7186/16-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 та зобов'язано Львівську середню загальноосвітню школу східних мов І-ІІІ ступенів розірвати із завгоспом школи ОСОБА_5 трудовий договір на підставі частини першої ст. 38 КЗпП України, - «за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію».

З копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що 07.03.2017 року в ній зроблено запис за № 18 «звільнений з посади завгоспа школи 03.10.2016 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України» на підставі рішення Галицького районного суду від 22.02.2017 року та наказу від 07.03.2017 року № 01-11/22-1.

31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про виплату середньомісячної заробітної плати за весь час затримки у її виплаті при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 03.10.2016 року по квітень 2017 року.

З повідомлення головного управління держпраці у Львівській області від 17.05.2018 року за № 4612/4/15-04 вбачається, що належні ОСОБА_5 розрахункові кошти в сумі 3335,03 грн. були виплачені 05.05.2017 року. В зазначену суму розрахункових коштів входить компенсація за 61 день невикористаної відпустки в сумі 5017, 25 грн., з яких утримано податок з доходів в сумі 978, 37 грн. та аванс в сумі 703, 85 грн.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-79цс14 роз'яснив, що передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП обов'язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Твердження відповідача, що датою звільнення ОСОБА_2 є 07 березня 2017 року, спростовується записом, який проведений в трудовій книжці останнього, де зазначено, що він звільнений з посади завгоспа школи 03.10.2016 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України» на підставі рішення Галицького районного суду від 22.02.2017 року, наказу від 07.03.2017 року № 01-11/22-1.

Оскільки належні позивачу при звільненні суми були виплачені після ухвалення Галицьким районним судом м. Львова рішення від 22.02.2017 року, а саме, мала місце затримка у виплаті позивачу компенсації за невикористану відпустку, то не звернення працівника до роботодавця із заявою про виплату належних йому сум не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти з урахуванням приписів ст. 117 КЗпП України.

Достовірність тексту наказу директора школи за № 01-11/22-1 від 07.03.2017 року, викладеного в неналежно завіреній копії, що подана до суду, відповідачем не доведена.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що заявлена вимога позивача про стягнення в його користь з відповідача середньомісячного заробітну за період з 03.10.2016 року по 05.05.2017 року є підставною.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями) (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок) передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата (абз. 3 п. 2). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами і доповненнями) передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно другого абзацу пункту 4 вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебував в щорічній відпустці з 21 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року.

Відповідно, здовідки від 07.07.2017 року виданої Львівською середньою загальноосвітньою школою східних мов вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 розрахована за липень - серпень 2016 року становить грн. ((2254,67+1943,00) : (21+22)= 97,62).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку що середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, з вини відповідача, (кількість робочих днів складає 148 робочих днів) становить 14 447 грн. 76 коп. (97, 62 грн. х 148 днів = 14 447 грн. 76 коп.).

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, аналізуючи наведене роз'яснення, можна зробити висновок, що справляння і сплата податку з громадян є обов'язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов'язкових платежів.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за звернення до суду з апеляційною скаргою - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути в дохід держави 1762,00 грн. судового збору, а саме за подання позовної заяви до суду першої інстанції в сумі 704, 80 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 1 057, 20 грн.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнувши з Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 14 447 грн. 76 коп. без врахування обов'язкових зборів та платежів, а не 25 053 грн. 22 коп., як про це просив позивач. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

З урахуванням характеру спірних правовідносин колегія приходить до переконання, що рішення суду в частині стягнення в користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в межах суми платежу за один місяць, в силу вимог п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити до негайного виконання.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 29 грудня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 14447 грн. 76 коп. (чотирнадцять тисяч чотириста сорок сім грн. 76 коп.) без врахування обов'язкових зборів та платежів.

Допустити негайне виконання даного судового рішення в частині стягнення в користь ОСОБА_2 середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» у дохід держави 1762.00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві грн. 00 коп.) судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.