Провадження № 2/243/3737/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» грудня 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Неминущого Г.Л.,

за участю секретаря судового засідання Нікіфорової В.В.,

розглянувши у спрощеному судовому засіданні в залі № 8 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на праві приватної власності згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 листопада 2018 року, посвідчене приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу, належить житловий будинок № 33 по вулиці Мілютенко у м. Словянську Донецької області.

Відповідно до п. 14 Договору купівлі-продажу житлового будинку, продавець зобовязаний виписати всіх прописаних у будинку осіб до 20 листопада 2018 року. У порушення умов договору ОСОБА_2 не дотрималась вищевикладених вимог.

Відповідачі не проживають за вищевказаною адресою з травня 2015 року, особистих речей у будинку не мають.

Він змушений нести додатковий тягар витрат з оплати житлово-комунальних послуг, у звязку з чим бажає виписати відповідачів на підставі рішення суду.

Просив суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 33 по вулиці Мілютенко у м. Словянськ Донецької області.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи у судове засідання не зявився.

Представник Позивача ОСОБА_5, який діє на підставі Договору на представництво інтересів у суді першої, апеляційної інстанції та касаційній інстанції по цивільній справі від 16 листопада 2018 року (а.с.24), Ордеру серії ДН № 060058 від 24 листопада 2018 року (а.с.25), належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи у судове засідання не зявився. 17 грудня 2018 року надав до суду Заяву, в якій просив суд справу розглянути без його участі та за відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с.37).

Представник відповідачів ОСОБА_6, який діє на підставі Довіреності серії 61 АА 5598585, посвідченої 18 квітня 2018 року нотаріусом Куйбишевського нотаріального округу Ростовської області ОСОБА_7 (а.с.36), належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи у судове засідання не зявився. 12 грудня 2018 року надав до суду Заяву, в якій просив суд справу розглянути без його участі, за відсутності відповідачів, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі (а.с.33).

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 13 листопада 2018 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за № 4514, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами за № 33 по вулиці Мілютенко у м. Словянську Донецької області (а.с.6-7).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 145162761 від 13 листопада 2018 року, ОСОБА_1, на праві приватної власності належить житловий будинок № 33 по вулиці Мілютенко у м. Словянську Донецької області (а.с.8).

Згідно з ОСОБА_8 № 851 від 23 листопада 2018 року, виданого комітетом мікрорайону «Черевківка», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, не проживають за вищевказаною адресою з травня 2015 року, особистих речей у будинку не мають, що підтверджують свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.23).

У відповідності до Домової книги за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вулиця Мілютенко, будинок № 33 зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.16-22).

Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЖК УРСР відповідно до положень якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки.

Позивач ОСОБА_1 не наполягав на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись 12-13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 263- 265, 268, 280-283, 355 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р., ЗУ «Про судовий збір», суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 33 по вулиці Мілютенко у м. Словянськ Донецької області.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повний текст рішення складено 26 грудня 2018 року.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_11