Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6310/18
Р І Ш Е Н Н Я

10 грудня 2018 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Бузун Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування земельних ділянок кадастрові номери НОМЕР_5 та НОМЕР_6, та договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_3 від 27.04.2018р. укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 15 лютого 2014 року від ним та ОСОБА_4 (третьою особою) було укладено договір позики, проте останній не виконав свого кредитного зобов'язання і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси № 711/10526/16-ц від 02.08.2017р. з ОСОБА_4 стягнуто на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 685483,80грн та судовий збір в сумі 6854грн.

Проте ОСОБА_4 не виконується дане рішення і 1 грудня 2017 року приватним виконавцем Плесюком О.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №711/10526/16-ц. В цей же день, постановою приватного виконавця було винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_4

В ході вчинення виконавчих дій, приватним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_4 з 30 грудня 1993 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_2, яка на праві приватної власності володіє будинком за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер майна 868740, на підставі договору купівлі-продажу №7504 від 14 листопада 2008 року.

10 січня 2018 року приватний виконавець звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси, з поданням про накладення арешту на майно та визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Ухвалою суду від 29 січня 2018 року у справі 711/10526/16 подання було задоволено частково, визначено частку ОСОБА_4 в розмірі ? у праві спільної часткової власності на будинок за адресою: АДРЕСА_3.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представником ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, проте постановою апеляційного суду Черкаської області від 05 червня 2018 року апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2018р. залишено без змін.

В подальшому, з метою накладення арешту на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_3, приватним нотаріусом 06.06.2018р. було отримано витяг із Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, яким було встановлено, що зазначений будинок а також земельні ділянки на яких він розташований було подаровано 27.04.2018р. ОСОБА_2 власному сину ОСОБА_3 У зв'язку із зим, позивач вважає, що дані правочини були вчинені виключно з метою ухилення від виконання рішення боржником ОСОБА_4, та ухилення щодо звернення стягнення на частку майна, що знаходиться у спільній власності подружжя, тобто в розумінні ст. 234 ЦК України, він вважає дані правочини фіктивними та такими, що не відповідають вимогам ч.5 ст. 203 ЦК України, оскільки не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, а тому за своїм змістом суперечать вимогам закону.

Ухвалою суду від 10 серпня 2018 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 14 вересня 2018 року клопотання представника позивача було задоволено та витребувано у відповідача оригінали договорів дарування будинку та земельних ділянок розташованих за адресою: АДРЕСА_3, та які були посвідчені 27 квітня 2018 року приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченко С.В.. Крім того, даною ухвалою суду було закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, про день розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання в якому просив визнати обставини з'ясованими та проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду клопотання про зупинення провадження у справі та відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року у задоволенні клопотання відповідача про зупинення розгляду справи було відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши подані сторонами заяви та додані до них документи, суд встановив відповідні ним правовідносини та прийшов до наступних висновків.

Згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є правочином.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203вказаного Кодексу.

Згідност.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.717, ч.2 ст.719, ч.1 ст.722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 2 серпня 2017 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 стягнута заборгованість за договором позики від 15 лютого 2014 року в сумі 685483грн. та судові витрати в сумі 6854грн., а всього 692338,63грн..(арк. 6-9). Вказане рішення набрало законної сили 25 жовтня 2017 року.

1 грудня 2017 року приватним виконавцем Плесюком О.С. відкрито виконавче провадження ВП №55293195 з виконання виконавчого листа № 711/10526/16-ц від 9 листопада 2017 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 стягнута заборгованість за договором позики від 15 лютого 2014 року в сумі 685483грн. та судові витрати в сумі 6854грн., а всього 692338,63грн. (а.с. 10). Крім того, в цей же день приватним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_8 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів на суму 761923,49 (а.с. 11).

10 січня 2018 року приватний виконавець звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з поданням про накладення арешту на майно та визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Ухвалою суду від 29.01.2018р. у справі 711/10526/16, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 05 червня 2018 року, подання було задоволено частково, визначено частку ОСОБА_4 в розмірі ? у праві спільної часткової власності на будинок за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12-14).

Ухвалою Верховного суду від 3 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на хвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2018 року та постанови Апеляційного суду Черкаської області від 5 червня 2018 року

В той же час, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 27 квітня 2018 року ОСОБА_3 на підставі договорів дарування посвідченими приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченок С.В. та зареєстрованих за №№505, 506, 507, отримав право приватної власності на земельні ділянки, кадастрові номери НОМЕР_5 та НОМЕР_6, та житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: по АДРЕСА_3 (а.с. 15-18). З даного реєстру також вбачається, що даний житловий будинок на праві приватної власності, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2008р., належав ОСОБА_2

Таким чином, позивач вважає, що дані правочини є фіктивними, оскільки були вчинені виключно з метою ухилення від виконання рішення боржником ОСОБА_4, та ухилення щодо звернення стягнення на частку майна, що знаходиться у спільній власності подружжя, а тому він був вимушений звернутись до суду з даним позовом.

З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги про визнання недійсним договорів дарування безпідставними.

По-перше, суд виходить з того, що відповідно до ст.15 ЦК України, ст.4 ЦПК України особа має право звернутися до суду у випадку порушення, невизнання або оспорювання свого цивільного права.

За змістом ст.215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним однією із його сторін або іншою заінтересованою особою, яка заперечує його дійсність з підстав, встановлених законом.

Отже, особа, яка не є стороною у договорі, має право оспорити цей правочин виключно у випадку порушення її законних прав та інтересів, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З обставин даної справи випливає, що метою звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом фактично є спроба повернути своєму боржнику ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, яке неправомірно перейшло до інших осіб, з можливістю подальшого звернення стягнення на це майно в рахунок боргу.

Разом з тим, боржник позивача ОСОБА_4 не був стороною оспорюваних договорів дарування. Оскільки на момент вчинення даних правочинів, спірне нерухоме майно належало на праві приватної власності ОСОБА_2, так як ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 січня 2018 року, якою визначено часту боржника ОСОБА_4 у спільній частковій власності на житловий будинок в розмірі ? частини не набрала законної сили.

Позивач звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними правочини, стороною яких він не був, обґрунтовуючи це тим, що договори не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, оскільки ОСОБА_3 є рідним сином дарувальника ОСОБА_2 та його боржника ОСОБА_4.

В даному випадку суд виходить з того, що особа в силу вимог ст.16 ЦК України має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним і, обравши за власним розсудом такий спосіб захисту, в силу вимог ст.12,81 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

За змістом норм діючого законодавства фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто він вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», жодна дія на виконання правочину ними не вчиняється. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Разом з тим, оцінивши обставини справи та наявні докази, суд вважає, що позивач в порушення вимог ст.12,81 ЦПК України не довів суду, що в момент вчинення договору дарування внутрішня воля відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не відповідала її зовнішньому прояву, що вони мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені договорами дарування, що ці договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що жодна з дій, передбачена цими договорами, не була ними вчинена.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.).

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд враховує, що укладання договору дарування направлено на безоплатну передачу дарувальником речі (дарунку) у власність обдарованого. Таке право виникає з моменту його прийняття обдарованим.

Як встановлено судом, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 спірне нерухоме майно і останній прийняв його, про що, на думку суду, свідчить здійснення в день укладання договорів дарування державна реєстрація права власності обдарованого ОСОБА_3 на отримані ним в дар земельні ділянки та житловий будинок.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_3, який був зареєстрований та проживав в спірному будинку до укладання договору дарування, продовжив проживати в ній і після цього, тобто реалізовував повноваження власника - вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном.

Отже, фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договорами дарування правові наслідки дійсно настали, тобто дарувальник передав, а обдарований прийняв у дав майно, що, в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним.

Посилання позивача та його представника на те, що про фіктивність даного правочину свідчить намір сторін вивести це нерухоме майно з-під звернення стягнення за борговими зобов'язаннями ОСОБА_4, суд вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не був стороною оспорюваних договорів дарування та на момент вчинення правочинів не мав права власності на спірне майно.

Суд вважає, що ці доводи не підлягають розгляду в межах даної цивільної справи, оскільки позивачем заявлені вимоги про визнання правочину недійсним саме як фіктивного (ст.234 ЦК України), а не як такого, що порушує публічний порядок (ст.228 ЦК України), або за яким особа, що його вчинила, не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України).

Крім того, підставою недійсності правочину згідно з вимогами ст.215 ЦК України є недодержання вимог, передбачених ст.203 ЦК України, саме в момент вчинення правочину. Станом на 27 квітня 2018 року, тобто момент укладання договору дарування, ухвала суду від 29 січня 2018 року не набрала законної сили, і у боржника ОСОБА_4 не виникло право власності на спірне майно, оскільки право власності на нерухоме майно виникає лише після його державної реєстрації.

На підставі вищевикладеного, суд не знаходить законних підстав для визнання договорів дарування від 27.04.2018р. укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсними, у зв'язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.15, 16, 202-204, 215, 216, 234, 717, 719, 722 ЦК України, ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_4) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, 18001, АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3, АДРЕСА_5) , третя особа ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4, 18001, АДРЕСА_2 ) про визнання недійсними договорів дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2018 року.

Головуючий: Р. В. Демчик