Справа № 464/9843/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/124/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м.Львів

Справа № 464/9843/15

Провадження № 22ц/811/124/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 -ОСОБА_2

на рішення Сихівського районного суду м.Львова, ухвалене у м. Львові10 липня 2018 року (суддя Бойко О.М.)

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,-

встановив:

Позивач звернувся з позовом, в якому просить поділити між сторонами належне їм на праві спільної сумісної власності майно. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 12 лютого 1987 року по 19 серпня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час подружнього життя сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2, а також земельну ділянку і садовий будинок АДРЕСА_1. Земельна ділянка та садовий будинок 26 лютого 2013 року було відчужено ОСОБА_6 (договори № 164 та № 168 від 26 лютого 2013 року, посвідчені приватним нотаріусом Моїсєєвою О.Я.). Згоду на таке відчуження не давав. Вказує, що відповідачем в 2012 році було змінено ім'я (з ОСОБА_7 на ОСОБА_7), а в новому паспорті відмітки про перебування її в шлюбі поставлено не було. Вважає, що такими діями відповідач ввела в оману нотаріуса та покупців і приховала факт перебування її у шлюбі, а отже і факт належності йому частини відчужуваних земельної ділянки та будинку. Просить задовольнити позов.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 липня 2018 рокучастково задоволено позов.

Ухвалено визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за сторонами право власності на ? частину спірної квартири за кожним.

Вирішено питання судових витрат.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 -ОСОБА_2 В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спірна земельна ділянка та садовий будинок у садівничому кооперативі «Ветеран» у с.Солонка Пустомитівського району Львівської області 26 лютого 2013 року було відчужено ОСОБА_6 без згоди позивача на таке відчуження. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об'єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Висновки суду першої інстанції мотивовані наступним.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 1987 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 серпня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 11 травня 1999 року, спірна квартира належить позивачу.

Квартира АДРЕСА_2 набута у власність за час перебування сторін у шлюбі, тому така є об»єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи зазначене положення, відсутність домовленості сторін щодо поділу майна та обставин, що б давали підставу для відступу від рівності часток, суд приходить до висновку, що частки сторін у спільному майні є рівними.

З огляду на те, що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що таке слід поділити в межах заявлених вимог, визначивши за кожним із сторін по рівній частці у спільній власності, а саме по ? частці у праві спільної власності на спірну квартиру.

Суд вірно не прийняв до уваги посилання позивача на необхідність відсутупу від рівності часток та визнання за ним права власності на квартиру в цілому з огляду на наступні обставини.

Підставами для відступу від рівності часток у відповідності до ч.2 ст.70 СК України є обставини, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Крім того, віповідно до ч.3 вищезазначеної статті за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обгрунтовуючи вимоги про відступ від рівності часток позивач посилається на ту обставину, що відповідачем без його згоди відчужено інше майно подружжя, а саме - садовий будинок та земельну ділянку.

Із договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 12 вересня 2006 року, вбачається, що відповідачем за час шлюбу придбано садовий будинок АДРЕСА_1

Як вбачається із договору купівлі - продажу земельної ділянки від 26 лютого 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 168, на момент набуття права власності на земельну ділянку продавець (ОСОБА_5) перебула в зареєстрованому шлюбу та наявна заява - згода другого з подружжя (ОСОБА_4) на продаж цієї земельної ділянки, підпис якого засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Моїсєєвою О.Я. 26 лютого 2013 року за № 163. Ідентична інформація зазначена в договорі купівлі - продажу садового будинку від 26 лютого 2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 164.

З огляду на те, що земельна ділянка з садовим будинком АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі з позивачем за наявності даних про його згоду, належить вважати, що таке відчуження здійснено в інтересах сім»ї.

Відповідно до висновку експерта №3915 від 8 грудня 2016 року підписи від імені ОСОБА_4 в довіреності від 11 вересня 2012 року виконані не ним.

Згідно із ст. 204 ЦКУкраїни встановлена презумпція правомірності правичину, зокрема, визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на відсутність даних, які б свідчили про нікчемність правочину, вказана довіреність в силу ст.204 ЦК України є правомірною до визнання її недійсною судом. Однак, позивач до суду із вимогами про визнання її недійсною не звертався.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на те, що позивачем, не подано суду достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в цій частині в позові належить відмовити.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 383, 384, 391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Залишити рішення Сихівського районного суду м.Львова від 10 липня 2018 року без змін, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 -ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді