Номер провадження 2/754/2020/18
РІШЕННЯ
Іменем України

06 грудня 2018 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

за участю

секретаря судового засідання Шевчук М.В.

представників відповідача Третяка Т.О., ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут до ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, -

в с т а н о в и в :

Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації (далі за текстом ВІТІ) звернувся до Деснянського районного суду м. києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, посилаючись на те, що Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації є складовою частиною Збройних Сил України, підпорядкований Міністерству оборони України, і перебуває на утриманні державного бюджету. Начальник інституту несе повну відповідальність за його стан та діяльність, ефективне використання закріпленого за ним державного майна, витрачання грошових коштів, контроль за виконанням договірних зобов`язань, тому для захисту порушеного права ВІТІ уповноважений виступати стороною в суді, оскільки згідно вимог ст.. 58,59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність ввіреної йому частини (установи) та зобов`язаний вживати заходів щодо відшкодування збитків, заподіяних військовій частині (установі), для чого діяти у відповідності із законом.

З 22.08.2015р. солдата ОСОБА_2 наказом начальника Військового інституту від 28.08.2015р. №173 зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання, з 28.08.2015р. зараховано до списків особового складу інституту, на всі види забезпечення по курсантській нормі, на котлове забезпечення з 29.08.2015р.

Також 28.08.2015р. ОСОБА_2 зараховано на всі види забезпечення по курсантській нормі.

20.05.2016р. наказом начальника Військового інституту від 10.05.2016р. №99 ОСОБА_2 відраховано зі списків інституту, у зв`язку з достроковим розірванням контракту через небажання продовжувати навчання. Тобто, відповідач в супереч вимогам ст.. 526 ЦК України, порушив умови контракту та відповідно до ст.. 623 ЦК України, повинен відшкодувати, пов`язані з навчанням і утриманням відповідача у ВІТІ за період з 28.08.2015р. по 20.05.2016р., тобто загальну суму витрат в розмірі 77248,36 грн., з яких витрати пов`язані з грошовим забезпеченням 64743,58 грн., з послугами харчування (продовольче забезпечення) протягом навчання 10920,54 грн., по речовому забезпеченню 586,80 грн., по медичному забезпеченню 103,68 грн., з споживання комунальних послуг та енергоносіїв 893,76 грн., що підтверджуються довідками-розрахунками відповідних служб Військового інституту телекомунікацій та інформатизації.

Оскільки передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до п.п. е,є,ж,і,и частини 6 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених КМУ. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

З огляду на викладене, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь держави в особі військового інституту телекомунікацій та інформатизації 77248,36 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 07.11.2017р. відкрито провадження по вищевказаній справі.

08.02.2018р. до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.35-40), в якому відповідач ОСОБА_2 зазначає, що 28.04.2014 року він уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Відповідно до абз.3 п.1 Контракту відповідач взяв на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних силах України протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби за військової служби Строк дії Контракту з ЗСУ три роки, отже дія контракту припинилась 07.07.2017 року. Параграфом 2 наказу командира 101 окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних Сил України від 5 липня 2017 року № 91-РС відповідача було звільнено з військової служби у запас за пунктом 6 підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

28.08.2015 року ОСОБА_2 уклав контракт з позивачем про проходження військової служби (навчання) у збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу. Згідно з пунктом 1 контракту відповідач взяв на себе обов`язок проходити військову службу (навчання) у ВІТІ.

З моменту розірвання контракту (20 травня 2016) і до моменту припинення дії контракту з ЗСУ відповідач перебував у зоні проведення антитерористичної операції з 10.07.2016 року по 10.07.2017, що підтверджується повідомленням командира військової частини ПП НОМЕР_1 від 10.07.2016р.

Відповідач ОСОБА_2 також зазначає, що аналіз положень договору з ВІТІ та договору зі Збройними Силами України дозволяє стверджувати, що спочатку (28.04.2014) було укладено Договір з ЗСУ, який створював зобов`язання між Міністерством оборони України та відповідачем, яке передбачало обов`язок останнього проходити військову службу. Укладенням Договору з ВІТІ сторони зобов`язання, що виникло на підставі Договору з ЗСУ, його змінили, в результаті чого у нього змінився первинний обов`язок проходити військову службу як солдат на обов`язок проходити військову службу як курсант ВІТІ.

Так званим розірванням Контракту з ВІТІ сторони змінили зобов`язання між собою, в результаті чого обов`язок відповідача проходити службу як курсант ВІТІ було змінено на обов`язок проходити службу як солдат. Мотивом відповідача змінити спосіб проходження служби було його бажання взяти участь у протидії збройній агресії проти України в зоні АТО, що підтверджується повідомленням командира військової частини ПП НОМЕР_1 від 10.07.2016, яка посвідчує перебування відповідача у зоні АТО. Крім того, після розірвання контракту з ВІТІ відповідач продовжив військову службу. Жодних спроб відповідача припинити таку службу не було.

Отже, сторони зобов`язання, що виникло на підставі Договору з ЗСУ і яке передбачало, що відповідач повинен проходити службу як солдат, не було припинено договором з ВІТІ, а було змінено у зобов`язання, за яким Відповідач зобов`язаний був проходити військову службу як курсант. Розірванням договору з ВІТІ, сторони не припинили зобов`язання між ними, а перетворили його у зобов`язання, що передбачало обов`язок ОСОБА_2 проходити військову службу як солдат.

З огляду на викладене, відповідач ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позову.

10.04.2018р. до суду надійшла заява від представника позивача, в якій останній повідомляє, що Указом Президента України від 29.01.2018р. №18/2018 «Про присвоєння почесного найменування Військовому інституту телекомунікацій та інформатизації», надалі іменується як Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут (а.с.76).

Також 10.04.2018р. від Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.70-74).

28.08.2018р. від начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Степаненка Є.О. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

17.09.2018р. до суду надійшли письмові пояснення ТВО начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Тарасова В.В.

В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позову, в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Судом встановлено наступне.

28.04.2014р. між ОСОБА_2 та з Міністерством оборони України в особі Командира окремого полку Президента України Клявіна С.В. про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до абз.3 п.1 Контракту з ЗСУ ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних силах України протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби за військової служби. Строк дії Контракту з ЗСУ три роки (пункт 3 Контракту з ЗСУ). Дія даного контракту припинилася 7 липня 2017 року.

Відповідно до витягу з наказу №173 від 28.08.2015р., солдата військової служби ОСОБА_2 , зарахованого наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по особовому складу) від 22.06.2015р. №29 курсантом першого курсу денної форми навчання факультету №1, який прибув для навчання із військової частини НОМЕР_2 м. Київ, з 28 серпня 2015 року зараховано до списків особового складу інституту, на всі види забезпечення по курсантській нормі, на котлове забезпечення з 29 серпня 2015 року та вважати таким, що приступив до навчання (а.с.12).

28 серпня 2015р. між ОСОБА_2 та начальником Військового інституту телекомунікацій та інформатизації ОСОБА_3 був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу (а.с.14). Чинність контракту припинено 20 травня 2016р. у зв`язку з достроковим розірванням контракту через небажання продовжувати навчання (а.с.14).

Відповідно до витягу з наказу №99 від 20.05.2016р., солдата ОСОБА_2 , колишнього курсанта 1 курсу 452 навчальної групи факультету військової підготовки, відраховано з інституту наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по особовому складу) від 20.05.2016р. №20, у зв`язку з достроковим розірванням контракту через небажання продовжувати навчання та призначеного наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12.04.2016р. №104-РС (по особовому складу) стрільцем відділення охорони взводу охорони роти охорони батальйону охорони 101 окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних Сил України, та вважати таким, що 20 травня 2016 року здав справи та посаду і вибув до нового місця служби м. Київ (а.с.13).

Згідно копії витягу з наказу командира 101 окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних Сил України від 5 липня 2017 року № 91-РС ОСОБА_2 було звільнено з військової служби у запас за пунктом 6 підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

28.08.2015 року Відповідач уклав контракт з Позивачем про проходження військової служби (навчання) у збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (а.с. 14) (далі Контракт з ВІТІ). Згідно з пунктом 1 Контракту з ВІТІ Відповідач взяв на себе обов`язок проходити військову службу (навчання) у ВІТІ.

З моменту розірвання Контракту з ВІТІ, тобто з 20 травня 2016 і до моменту припинення дії Контракту з ЗСУ Грачов Б.О. перебував у зоні проведення антитерористичної операції з 10.07.2016 року по 10.07.2017, що підтверджується повідомленням командира військової частини ПП НОМЕР_1 від 10.07.2016 (а.с.47).

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати, які пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі в розмірі 77248, 36грн. та 1684,00 гривень витрати по сплаті судового збору. Підставою позовних вимог є розірвання контракту відповідача з ВІТІ через небажанням продовжувати навчання.

Частиною 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції від 18.02.2016) визначено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання відшкодовують Міністерству оборони України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина 2 статті 202 ЦК). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина 4 статті 202 ЦК). Договір з ВІТІ та Договір з ЗСУ є двосторонніми правочинами, адже є результатом двостороннього волевиявлення ОСОБА_2 та Міністерства оборони України, отже до цих двох договорів застосовуються правила про правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Аналіз положень Договору з ВІТІ та Договору з ЗСУ дозволяє стверджувати, що спочатку (28.04.2014) було укладено Договір з ЗСУ, який створював зобов`язання між Міністерством оборони України та ОСОБА_2 , яке передбачало обов`язок відповідача проходити військову службу. Укладенням Договору з ВІТІ сторони зобов`язання, що виникло на підставі Договору з ЗСУ, його змінили, в результаті чого у ОСОБА_2 змінився первинний обов`язок проходити військову службу як солдат на обов`язок проходити військову службу як курсант ВІТІ.

Розірванням Контракту з ВІТІ сторони змінили зобов`язання між собою, в результаті чого обов`язок ОСОБА_2 проходити службу як курсант ВІТІ було змінено на обов`язок проходити службу як солдат. Мотивом відповідача змінити спосіб проходження служби було бажання взяти участь у протидії збройній аґресії проти України в зоні АТО, що підтверджується повідомленням командира військової частини ПП НОМЕР_1 від 10.07.2016, яка посвідчує перебування ОСОБА_2 у зоні АТО.

Крім того, після так званого розірвання Контракту з ВІТІ ОСОБА_2 продовжив військову службу.

Отже, сторони зобов`язання, що виникло на підставі Договору з ЗСУ і яке передбачало, що ОСОБА_2 повинен проходити службу як солдат, не було припинено Договором з ВІТІ, а було змінено у зобов`язання, за яким осатннній зобов`язаний був проходити військову службу як курсант. Так званим розірванням Договору з ВІТІ, сторони ( ОСОБА_2 та Міністерство оборони України) не припинили зобов`язання, а перетворили його у зобов`язання, що передбачало обов`язок відповідача проходити військову службу як солдат.

Слід також звернути увагу на те, що Договір з ЗСУ та Договір з ВІТІ було укладено між одними і тими ж сторонами (відповідач та Міністерство оборони України). Укладенням та розірванням Договору з ВІТІ ОСОБА_2 мав намір не припинити зобов`язання, що виникло між ними, а лише змінити зобов`язання новим.

Відповідно до ч.2 ст. 604 ЦК зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Співставлення Договору з ЗСУ та Договору з ВІТІ свідчить про те, що розірванням Договору з ВІТІ сторони приховали його новацію.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а частина 5 цієї статті містить припис, згідно з яким правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Отже, розірвання Договору з ВІТІ є удаваним правочином, яким було приховано новацію зобов`язання, яке передбачало обов`язок ОСОБА_2 проходити військову службу, як курсант, у зобов`язанні, що передбачало обов`язок останнього проходити військову службу як солдат.

Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК, в разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, між сторонами мало місце не припинення Договору з ВІТІ, у зв`язку з небажанням продовжувати навчання, а новація зобов`язання, в результаті чого виникло нове зобов`язання, що передбачало обов`язок Відповідача проходити військову службу як солдат. Правила, що регламентують новацію зобов`язання діють щодо правовідносин між Міністерством оборони та Відповідачем.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ч.3 ст.8, ч.3 ст.49 Конституції України, ч.ч.1,2,4 ст.202, ч.3 ст.203, ч.ч.1,2 ст.235, ч.1 ст.509, ч.2 ст.604 ЦК України, ч.10 ст.25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 4-13, 76-81, 141, 264, 265, 268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні позовної заяви Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут до ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут , 5, місцезнаходження м. Київ, вул. Московська, 45/1.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Повний текст рышення складено 19.12.2018р.

Суддя