Номер провадження: 22-ц/785/7889/18
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

представника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку майна та її поділ,

встановив:

25.10.2016 року позивач ОСОБА_5 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з квітня 2012 року по 27 серпня 2015 року, а також просила суд визнати право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири.

08.02.2017 року позивач змінила позовні вимоги і просила встановити факт спільного проживання її з відповідачем ОСОБА_7 з грудня 2013 року, інші вимоги залишені без змін (а.с.18-19.

В обґрунтування первісних позовних вимог позивачка посилалась на те, що з відповідачем знайома багато років, але близьких стосунків між ними не було тривалий час та лише в вересня 2014 року вони почали будувати сімейні відносини та стали проживати разом однією сім'єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу. За час проживання однією сім'єю, а саме 24.10.2014 року вони за спільні кошти на ім'я відповідача придбали квартиру АДРЕСА_1.

Проте, вже у змінених позовних вимогах позивач зазначала, що з відповідачем вони проживають спільно однією сім'єю уже не з вересня 2014 року , а з грудня 2013 року (а.с.17).

Сторони в судове засідання не з'явились. Представник позивача звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача надала заяву про слухання справи за її відсутності, просила відмовити у задоволені позову.

04.07.2017 року суду надані письмові заперечення, які містяться матеріалах справи (а.с.34-35).

Відповідач заперечував проти задоволення позову, та посилався на те, що спірна квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності, так як вона придбана до реєстрації шлюбу. Разом з тим, відповідач фактично погодився з позовними вимогами ОСОБА_5

06.09.2017 року в судовому засіданні представники сторін надали пояснення, що відтворюють зміст позову та заперечень, а також суд заслухав пояснення свідка ОСОБА_9, яка підтвердила факти, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності майна та визнання права власності на частку цього майна було задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з грудня 2013 року до серпня 2015 року.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_5 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 09 жовтня 2018 року особа, яка не приймала участі у справі - ОСОБА_3, подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 листопада 2017 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

При цьому суд вказав, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з грудня 2013 року проживали разом як чоловік та жінка, тобто були сім'єю в розумінні ст.3 СК України, оскільки були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, один сімейний бюджет, разом відпочивали, відвідували друзів та родичів, приймали друзів та родичів у себе вдома. Без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 прожили з грудня 2013 року до 27 серпня 2015 року, а потім уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серія НОМЕР_3 від 27.08.2015 року.

На момент спільного проживання ані позивачка ані відповідач не перебували у інших шлюбах.

Однак, повністю з такими висновками погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції не було враховано, що в провадженні того ж суду мається аналогічний спір за позовною заявою ОСОБА_3 (апелянта по даному спору) до ОСОБА_7 (відповідача по даному спору) про встановлення факту проживання однією сім'єю в той же період часу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ цього майна і визнання права власності на нього, справа № 522/7896/16-ц, провадження №2/522/5387/16.

В перелік спірного майна також входить квартира АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1.

При цьому, провадження по вказаній цивільній справі відкрито ухвалою суду 08 червня 2016 року (а.с.90), в той час як провадження по даній справі відкрито значно пізніше, а саме: 25 жовтня 2016 року, справа № 522/19903/16-ц, провадження №2/522/8408/16 (а.с.11).

Зазначені обставини свідчать про те, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси паралельно перебували на розгляді дві цивільні справи про встановлення одного і того ж факту між різними особами, визнання права спільної сумісної власності на один і той же об'єкт нерухомого майна, визнання права власності на один і той же об'єкт різними особами.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги про те, що вона не знала про існування іншої справи за позовом ОСОБА_5 до того ж відповідача у тому ж суді. Матеріали справи не мають доказів того, що про це також знав суд першої інстанції.

Однак, про розгляд паралельно двох справ безспірно знав відповідач по обом справам ОСОБА_7, а також його представник - адвокат ОСОБА_8, які фактично приховали від суду, який ухвалював оскаржуване судове рішення, той факт, що на розгляді в тому ж суді перебуває інша справа за позовною заявою ОСОБА_3 (апелянта по даному спору) до ОСОБА_7 (відповідача по даному спору) про встановлення факту проживання однією сім'єю в той же період часу, визнання того ж майна спільною сумісною власністю, поділ цього майна і визнання права власності на нього (а.с.90).

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 пояснила, що не вважала, що вказані цивільні справи мають відношення одна до одної, а тому не повідомила суду про існування іншої справи.

Однак, на думку колегії суддів зазначені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_7 приховав від суду обставини справи щодо можливого його спільного сумісного проживання у вказаний період часу з апелянтом по даній справі - ОСОБА_3, з якою він раніше перебував у шлюбі і у яких мається повнолітній син ОСОБА_10, та спір між якими з цього приводу мається на розгляді в суді.

Тобто, відповідач ОСОБА_7 не бажав, щоб суду було відомо про існування іншого спору за позовом апелянта ОСОБА_3 до нього про визнання того ж факту, та інших позовних вимог, які фактично ідентичні позовним вимогам по даній справі.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи представника апелянта ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про те, що позовні вимоги по даній справі і факт його фактичного визнання відповідачем ОСОБА_7 свідчать про намір позивача і відповідача по даній справі позбавити апелянта ОСОБА_3 навіть можливості встановити факт спільного проживання з ОСОБА_7 на час придбання спірного майна, визнання придбаного майна спільною сумісною власністю і визнання права власності на його частку.

Крім того, зазначеними обставинами спростовуються доводи заявника відзиву адвоката ОСОБА_6 на апеляційну скаргу про те, що оскільки відповідач визнав позовні вимоги, у суду не було підстав для з'ясування обставин справи в цій частині, як то було передбачено ч. 1 ст. 61 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Так, на переконливу думку колегії суддів обидві вказані цивільні справи нерозривно пов'язані одна з іншою, оскільки враховуючи преюдиціальність судових рішень, встановлення факту сумісного проживання, визнання спільною сумісною власністю майна, визнання права власності на нього по одній справі, повністю виключає встановлення такого ж факту, визнання спільною сумісною власністю того ж майна, визнання права власності на нього, по іншій справі.

При цьому, слід врахувати, що провадження по справі за позовом апелянта ОСОБА_3 відкрито на 4 місяці раніше, чим провадження по даній справі.

Більше того, справа за позовом апелянта ОСОБА_3 до теперішнього часу не розглянута, тобто протягом півтора року, чим порушуються на лише права позивача на своєчасний і законний розгляд справи, а і розумні строки розгляду справи.

Таким чином, судом не було враховано, що можливо у вказаний період часу, тобто, починаючи з грудня 2013 року по серпень 2015 року відповідач ОСОБА_7 сумісно проживав з апелянтом ОСОБА_3, вів з нею спільне господарство, за спільні кошти придбали спірне нерухоме майно, що в свою чергу повністю виключає можливість задоволення позовних вимог позивача по даній справі ОСОБА_5

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваного судового рішення і апеляційної скарги, обидва позови по двом вищевказаним цивільним справам направлені на визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1, визнання права власності на її частку і її поділ.

При цьому вказана квартира була придбана відповідачем по обом справам ОСОБА_7 24.10.2014 року, тобто в той час, коли він не перебував у шлюбі ні з позивачем по даній справі ОСОБА_5, ні з апелянтом - ОСОБА_3, однак кожна із яких бажає визнати цю квартиру спільною сумісною власністю, а також визнати прав власності на її частку.

Більше того, вирішуючи даний спір, судом першої інстанції не було враховано, що в період з квітня 2014 року по вересень 2014 року, включно, коли відповідач ОСОБА_7 перебував на роботі за кордоном, на судні закордонного плавання, він щомісячно перераховував на користь апелянта ОСОБА_3 по 9 000 доларів США, перерахувавши таким чином за 6 місяців - 54 000 доларів США.

Зазначені обставини підтверджуються Виписками по картковому рахунку клієнта ОСОБА_3 за період з 17 березня 2014 року по 22.12.2014 року (а.с.82, 83).

Тобто вказані обставини можуть свідчити про те, що в даний період часу він спільно не проживав ні з позивачем ОСОБА_5, ні з апелянтом ОСОБА_3, однак саме з останньою підтримував стосунки, оскільки саме їй перераховував свою заробітну плату.

Доводи представника відповідача ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про те, що за вказані грошові кошти відповідач ОСОБА_7 придбав у 2015 році однокімнатну квартиру сину ОСОБА_10 АДРЕСА_5, не підтверджені матеріалами справи.

Заперечуючи проти вказаних доводів, апелянт ОСОБА_3 вказала, що вказану квартиру син придбав ще в 2012 році за інвестиційним договором за власні грошові кошти, оскільки також працював на суднах закордонного плавання. ОСОБА_3 також вказала, що їх спільний з відповідачем син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, не спілкується з батьком і між ними існують дуже неприязні стосунки.

Разом з тим, доказів того, що відповідач ОСОБА_7 у вказаний період часу, тобто в період з квітня по вересень 2014 році спільно проживав з позивачкою ОСОБА_5 і перераховував на її рахунок грошові кошти, матеріали справи не містять.

При цьому, судом не враховано, що саме після цього, тобто 24.10.2014 року відповідач ОСОБА_7 придбав спірну квартиру за 610 572 грн., що на той час було еквівалентом по офіційному курсу НБУ (1 долар США = 12,9504 грн.) менше ніж 54 000 доларів США.

Крім того, судом першої інстанції також не було враховано, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом відповідача по даній справі ОСОБА_7 до КП «ЖКС «Порто-Франківський» і КП «Теплопостачання м. Одеси» про стягнення матеріальної і моральної шкоди, завданої залиттям квартири (а.с.87).

Зі слів апелянта ОСОБА_3 рішенням суду позовні вимоги були частково задоволе ні і на користь ОСОБА_7 були стягнуті грошові кошти з КП «ЖКС «Порто-Франківський» у сумі 108 414,56 грн.

Однак, зазначені грошові кошти 26.05.2014 року отримала саме апелянт ОСОБА_3, яка колегії суддів пояснила, що вона отримала ці кошти за ОСОБА_7, з яким у вказаний період часу проживала як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Тобто, суд також не спростував вказаних обставин, які фактично суперечать доводам, які викладені в позовній заяві ОСОБА_5

Заперечення представника останньої - адвоката ОСОБА_6 про те, що матеріали справи не мають доказів існування вищевказаного судового рішення, і про те, яким чином і за що були отримані грошові кошти апелянтом від КП «ЖКС «Порто-Франківський», є слушними, однак вони свідчать не про що інше, як про те, що вказані обставини належало з'ясувати суду першої інстанції для вирішення питання по суті позовних вимог.

Колегія суддів також зазначає, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд послався на показання свідка ОСОБА_9, яка фактично підтвердила всі викладені в позовній заяві обставини, однак судом не було враховано, що вказані показання не можуть бути безспірним доказом обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_5, а їх необхідно враховувати разом з іншими доказами, які маються в матеріалах справи.

При цьому, судом не було враховано, що довіреність, на яку посилалась свідок ОСОБА_12, та яку відповідач ОСОБА_5 видав на ім'я позивачки ОСОБА_5, датована 22.12.2014 року (а.с.27), тобто через 2 місяці після придбання спірної квартири.

Разом з тим, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, її заявник ОСОБА_3 також посилалась на показання свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які в суді підтвердили факт сумісного проживання апелянта ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_7 однією сім'єю як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу з 1996 року по квітень 2015 року.

Тобто, зазначені обставини свідчать не про недопустимість вказаних доказів у справі, як про те вказав у відзиві адвокат ОСОБА_6, оскільки вони в суді не досліджувались, а про те, що суду належало враховувати всі обставини по справі, в сукупності з іншими доказами у справі, а не лише доводами позивача, які не підтверджені жодними доказами у справі, та показаннями одного свідка ОСОБА_9

Судом також не було в достатній мірі враховано, що відповідач ОСОБА_7 фактично заперечував проти того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти з позивачкою ОСОБА_5, про що свідчать його письмові заперечення від 04.07.20217 року, в яких він наполягав на тому, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти (а.с.34-35).

Так, обґрунтовуючи свій висновок стосовно вищевказаних доводів відповідача ОСОБА_7 щодо віднесення спірної квартири до його особистої власності, суд вказав, що на час придбання квартири між сторонами до укладання шлюбу вже існували шлюбні стосунки, тому до таких відносин має бути застосована ч.2 ст.75 СК України, у якій зазначено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (статті з 60 по 74).

Тобто, суд виходив із вимог, передбачених ч.1 ст. 74 СК України, відповідно до яких, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Крім того, суд зазначив, що згідно зі статтею 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, та відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

З цих підстав суд дійшов висновку про те, що частки у сумісному майні, а саме в квартирі АДРЕСА_1, відповідача ОСОБА_7 та позивачки ОСОБА_5 - є рівними.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що встановлення факту придбання майна в період спільного сумісного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, є похідним від встановлення факту їх спільного сумісного проживання на день придбання цього майна.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов передчасного і необґрунтованого висновку про встановлення факту, без врахування достатніх доказів у справі, якими обгрунтовувались позовні вимоги ОСОБА_5

Таким чином, враховуючи, що суд передчасно, без достатніх доказів і правових підстав встановив факт сумісного проживання сторін на день придбання квартири АДРЕСА_1, то у суду були відсутні правові підстави для задоволення інших позовних вимог, які є похідними від встановлення вищевказаного факту.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуваний не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку майна та її поділ, відмовити.

При цьому, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2880 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 рокускасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку майна та її поділ, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2880 грн. (дві тисячі вісімсот вісімдесят гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.12.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра