Справа № 569/3242/18
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Тимощука О.Я.,
при секретарі Рибачик О.А.,
за участю позивача ОСОБА_1,
провівши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне заочний розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Кривов»язого ОСОБА_2 про визначення частки в спільному майні подружжя, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог вказала, що 14 вересня 1990 року вона зареєструвала з відповідачем шлюб у Відділі ЗАГС м. Рівне, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1703.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.02.2015 року по справі № 569/20738/14-ц шлюб між нею та відповідачем розірвано. Рішення суду набрало законної сили 06.03.2015 року.

В період шлюбу вона з відповідачем за спільні кошти придбали кооперативну квартиру АДРЕСА_1.

У зв»язку з тим, що це кооперативна квартира, у Свідоцтві про право власності від 18.01.2001 року власником вказано лише Кривов»язого ОСОБА_2.

На даний час вона проживає у вказаній квартирі.

У зв»язку із тим, щоб не виникало ніяких перешкод в її користуванні спільним майном подружжя зі сторони відповідача просить визначити її частку у спільному сумісному майні подружжя.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач в судове засідання не з»явився повторно, повідомлявся по час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

За таких обставин, в зв"язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Заслухавши думку позивачки, дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 14.09.1990 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі ЗАГС м. Рівне, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1703.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.02.2015 року по справі № 569/20738/14-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 06.03.2015 року (а.с. 4).

В період шлюбу сторонами було придбано кооперативну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується квитанціями про оплату коштів № 151690 від 17.07.1991 року та № 370095 від 28.09.1993 року (а.с. 5).

У Свідоцтві про право власності від 18.01.2001 року власником вказано відповідача - Кривов»язого ОСОБА_2 (а.с. 7).

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, норма статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов»язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок, земельна ділянка тощо) лише на ім»я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об»єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору в інтересах сім»ї, а не у власних, не пов»язаних з сім»єю інтересів одного з подружжя.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя визначені ст. 71 СК України, відповідно до якого майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Доказів про домовленість між сторонами щодо порядку поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю, або наявності шлюбного договору суду не надано.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 р. по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, враховуючи, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, позивач має право на належну їй частку у спільному з відповідачем майні, і звідси має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за нею права власності на ? частку квартири № 30, що знаходиться по вул. Млинівська, 41 в м. Рівне є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 60, 65, 69-71 СК України, ст.ст. 328, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 141, 223, 258, 259, 264, 265, 273, 280, 281, 282, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Кривов»язого ОСОБА_2 про визначення частки в спільному майні подружжя - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частки квартири № 30, що знаходиться по вул. Млинівська, 41 в м. Рівне.

Стягнути з Кривов»язого ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Рівненського апеляцiйного суду через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_3