Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 308/12785/15-ц

провадження № 61-29033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

третя особа 1 - ОСОБА_10,

третя особа 2 - ОСОБА_11,

третя особа 3 - ОСОБА_12,

третя особа 4 - ОСОБА_13,

третя особа 5 - ОСОБА_14,

третя особа 6 - ОСОБА_15,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Мацунича М. В. від 10 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_8, у якому посилаючись на те, що з березня 2008 року він є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а його сусідом є відповідач, який приблизно з 2005 року розпочав займатися на своєму подвір'ї господарською діяльністю з вигодовування свиней.

Посилаючись на те, що вказана діяльність здійснюється з порушенням законодавчих норм, а також його особистих прав та інтересів, оскільки відповідач збудував сарай, в якому утримується худоба, на недопустимо близькій відстані від подвір'я позивача та житлової будівлі, не дотримується вимог збору та утилізації рідких нечистот від свинарника та дворогосподарства, які частково витікають в придорожню канаву, позивач як власник майна вимагав усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем належними та допустимими доказами здійснення саме відповідачем забудови спірних сараїв.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 09 жовтня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діяв ОСОБА_7, задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні будинком, облаштування ями для збору рідких нечистот, відшкодування моральної шкоди скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_8 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом облаштування ями для збору рідких нечистот від утримуваної ним худоби на відстань не менше 15 метрів від житлового будинку ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 у відшкодування 12 000 грн моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині відмови у позовних вимогах про усунення перешкод у користуванні будинком щодо облаштування ями для збору рідких нечистот та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем не дотримано вимоги щодо відведення відходів життєдіяльності тварин, не облаштовано ями для збору рідких нечистот від утримуваної ним худоби, у зв'язку із чим останнім з 2011 року вчиняються протиправні дії та завдано моральну шкоду позивачу.

У серпні 2017 року ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з'ясував всіх фактичних обставин справи; не встановив, якими саме діями відповідача порушується право власності позивача та чи є ці дії протиправними і чи існує причинно-наслідковий зв'язок між такими діями і завданням позивачу моральної шкоди. Крім того апеляційний суд вийшов за межі розгляду справи та самостійно змінив позовні вимоги, оскільки вказав, що зазначена яма для збору рідких нечистот повинна бути облаштована на відстані не менше 15 метрів від житлового будинку, хоча позивач вимагав її розміщення на відстані не менше 75 метрів від свого будинку.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 травня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 24 грудня 1996 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_8 на підставі нотаріального посвідченого договору дарування від 27 січня 2004 року є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 з належними до нього надвірними будівлями і спорудами : котельня- літ. «Б» , сарай -літ. «В», гараж - літ. «Г», свинарник - літ. «Д», огорожа.

Також судом установлено, що позивач з 2011 року звертався до Холмківської сільської ради, Закарпатської обласної санітарної епідеміологічної станції, Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю з приводу порушення його прав у зв'язку із здійсненням відповідачем вирощування свиней та за наслідками розгляду його звернень встановлено, що відповідач ОСОБА_8 у господарських спорудах здійснює вирощування і утримання свиней в кількості 45- 50 голів різного віку. Приміщення для утримання свиней розташоване у щільній житловій забудові; порушено пункту 3.35 ДБН360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських населених пунктів» в частині розташування господарської будівлі та дотримання відстані від житлового будинку; не дотримано вимоги щодо відведення відходів життєдіяльності тварин, не враховано розміри санітарно - захисних зон, які зазначено у ДСП «Планування забудови населених пунктів» №173 від 19 червня 1996 року та державних будівельних норм. Також виявлено порушення вимог статті 34 пункту 1 Закону України «Про ветеринарну медицину» (не проведена реєстрація свинопоголів'я, та їх ідентифікація, стаття 37 пункт 5(а)).

Відносно ОСОБА_8 складались протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, він притягався до адміністративної відповідальності із накладенням штрафу за порушення Закону України «Про ветеринарну медицину» та за статтею 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а. с. 6-15, 17-20, 161-163, т. 1).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною третьою статті 10, статті 60 ЦПК України у редакції 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Державні будівельні норми «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» 360-92**, затверджені наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17 квітня 1992 року № 44, передбачають, що у містах і селищах міського типу на присадибних ділянках при дотриманні санітарних протипожежних і будівельних норм можуть бути розміщені господарські будівлі та гаражі, вбудовані у житловий будинок, прибудовані до нього, або у вигляді окремої будівлі. Господарські будівлі для утримання худоби, інших тварин і птиці допускаються в селищах міського типу, а також у міських районах садибного житлового будівництва, де згідно з нормативно-правовими актами органів місцевого самоврядування та державного нагляду дозволено їх утримання. Розташування цих будівель на присадибних ділянках слід виконувати відповідно до місцевих правил забудови для сільських населених пунктів (пункт 3.24*).

Відповідно до пункту 3.25а* ДБН 360-92** відстань між житловими будинками та господарськими будівлями і спорудами слід приймати відповідно до санітарних норм за таблицею 3.2а, але не менше протипожежних норм згідно з таблицею 1 додатка 3.1.

Згідно з таблиці 3.2а господарські будівлі (сараї) для худоби, свійських тварин та птахів площею до 50 м2, а також майданчики для компосту, дворові вбиральні, сміттєзбірник слід розташовувати на відстані 15 м від житлових будинків та літньої кухні.

З урахуванням наведеного, правильними є висновки апеляційного суду про те, що яма для збору рідких нечистот від утримуваної відповідачем худоби повинна бути об лаштована відповідачем щонайменше на відстані 15 метрів від житлового будинку позивача. Безпідставними є посилання відповідача про облаштування такої ями на відстані не менше 75 метрів від будинку позивача, оскільки, як убачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, приміщення утримання свиней розташоване у щільній житловій забудові і її розміщення на такій відстані не є можливим через можливе порушення прав інших осіб, які є суміжними землекористувачами з відповідачем з другого боку дворогосподарства відповідача, а також не є можливим і в зв'язку із розміром та конфігурацією самої земельної ділянки відповідача, яка має ширину 17,70 м..

Враховуючи, що відповідач в порушення встановленого законом порядку, без дотримання державних будівельних норм, ветеринарних вимог, з порушенням санітарно - гігієнічних вимог і правил, здійснює вирощування і утримання значного поголів'я свиней, чим порушує законні права та інтереси позивача, як власника сусіднього будинку, суд дійшов обґрунтованого висновку, що такими діями відповідачем завдано позивачу моральної шкоди, яка визначена у розмірі 12 000 грн відповідно до вимог пункту 2 частини 2 статті 23, частини 3 статті 386, частини 1 статті 1167 ЦК України.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 травня 2018 року було зупинено дію рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому дія вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити дію рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило