ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/424/16-ц Номер провадження 22-ц/814/567/18Головуючий у 1-й інстанції Сиволап Д.С. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Радько О.М.

за участі представника позивача - адвоката Коваленка Р.Й.

представника відповідача - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеля-ційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначало, що 01 серпня 2007 року ОСОБА_4 подав до Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», анкету-заяву про отримання кредиту у розмірі 19 000,00 доларів США на особисті потреби терміном на 120 місяців з відсотковою ставкою 0,92%. 08 серпня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №PLKPGA 00000211. Також зазначало, що, у порушення положень статей 526, 527, 530 ЦК України та умов кредитного договору позичальник свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість, яка станом на 04 квітня 2016 року становить: 12 988,71 доларів США, та складається з: 8 413,36 долари США - заборгованість за кредитом; 2 195,78 дола-рів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 684 долари США - заборгованість з комісії; 1 067,94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 9,58 доларів США - штраф (фіксована частина); 618 доларів США (процентна складова).

Посилаючись на наведені обставини, банк просив стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 12 988,71 доларів США кредитної заборгованості, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 04 квітня 2016 року становить 339 005 грн. 40 коп.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Мотивуючи тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору банк, у пору-шення вимог частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав спожива-чів» та Постанови Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, не надав йому, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, яка в обов'язковому порядку надається перед укладенням кредитного договору, крім того окремі положення договору є нечіткими та двозначними, що призвело до укладання кредитного договору між сторонами на несправедливих умовах та тягне за собою недійсність кредитного договору, позивач за зустрічним позовом просив визнати кредитний договір №PLKPGA 00000211 від 08 серпня 2007 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» - недійсним.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 - задоволено. Кредитний договір №PLKPGA 00000211, укладений між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приват-Банк» та ОСОБА_4 визнано недійсним з моменту укладення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні кредитного договору банком не були дотримані вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в діях банку при укладенні кредитного договору містяться ознаки нечесної підприємницької практики, а тому укладений між сторонами кредитний договір №PLKPGA00000211 від 08 серпня 2007 року містить несправедливі умови і підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначаючи також, що суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував усі обставини справи та не звернув увагу на анкету-заяву ОСОБА_4 про надання кредиту від 01 серпня 2007 року, при підписанні якої відповідач фактично надав згоду на умови кредитування, - просило рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

На апеляційну скаргу свій відзив надав представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, в якому, спростовуючи доводи апелянта, просив рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року скасовано рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року та ухвалено нове рішення. Відмовлено Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - у зв'язку з пропуском строку давності. ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову до Публічного акціонерного товарист-ва Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено за недоведеністю.

Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення. За нормами п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 1 серпня 2007 року ОСОБА_4 подав до ЗАТ КБ «ПриватБанк» анкету-заяву про надання кредиту у розмірі 19 000,00 доларів США на особисті потреби терміном на 120 місяців з відсотковою ставкою 0,92% на місяць /т. 2 а. с. 14/. 08 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №PLKPGA00000211 /т. 1 а. с. 10-12; т. 2 а. с. 1-3/. Згідно пункту 7.1 вищевказаного кредитного договору, банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 21 159, 00 доларів США на наступні цілі: купівлю автомобіля у сумі 19 000 доларів США, а також у розмірі 2159,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно у період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору, на строк з 08 серпня 2007 року до 08 серпня 2017 року включно.

Кредит видається позичальнику в іноземній валюті і, відповідно, позичальник повертає отримані кошти в іноземній валюті. У разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній робочий день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати) на 120 календарних днів /т. 1 а.с. 10-12; т. 2 а.с. 1-3/. Сторони погодили, що погашення заборгованості за договором здійснюється наступним чином: щомісяця з 21 по 27 число позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 301,81 доларів США для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. На виконання умов кредитного договору (пункти 2.1.3, 2.2.7) 08 серпня 2007 року позичальником укладено з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» договір особистого страхування №РPLKPLK00051970, вигодонабувачем за яким виступає ЗАТ КБ «ПриватБанк» /т. 2 а. с. 8/. 08 серпня 2007 року згідно квитанції №51144321 ОСОБА_4 сплачено за вказаним договором страхування страховий платіж у сумі 480 грн. /т. 2 а. с. 27/. На виконання умов кредитного договору ОСОБА_4 з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» 08 серпня 2007 року укладено договір страхування майна №PLKPG051962, вигодонабувачем за яким виступає ЗАТ КБ «ПриватБанк» /т. 2 а. с. 9-10/. Згідно квитанції №51143447 від 08 серпня 2007 року ОСОБА_4 сплачено за вказаним договором страхування страховий платіж у сумі 610 грн. /т. 2 а.с. 27/. За заявою на видачу готівки №301 від 10 серпня 2007 року ОСОБА_4 отримано кредитні кошти у розмірі 19 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 95 950 грн. /т. 1 а. с. 13/. Згідно квитанції №301 від 10 серпня 2007 року ОСОБА_4 сплачено 1 439 грн. 25 коп. в якості комісії за кредитним договором №PLKPGA00000211 від 08 серпня 2007 року /т. 2 а. с. 27/.

Також 08 серпня 2007 року для забезпечення виконання основного зобов'язання між сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4, на забезпечення виконання зобов'язань перед ЗАТ КБ «ПриватБанк», надано в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1 /а. с. 18-22/. Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», та виписки НОМЕР_1, по відкритому для погашення кредитної заборгованості рахунку, у 2014 році ОСОБА_4 перестав виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості у розмірі 350 доларів США, що складає 4 721 грн. 40 коп., надійшов від ОСОБА_4 22 вересня 2014 року /т. 1 а. с. 5-8, 68-75/. Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», та, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору, банком не були дотримані вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, в діях банку при укладенні кредитного договору містяться ознаки нечесної підприємницької практики, а тому укладений між сторонами кредитний договір №PLKPGA00000211 від 08 серпня 2007 року містить несправедливі умови і підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

За правилами статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Відповідно до положень пункту 14 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент підписання спірного кредитного договору, нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, яка була чинною на момент підписання кредитного договору, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За нормами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, було визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. За змістом положень статей 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачем інформації не має наслідком визнання укладеного договору недійсним. Частиною п'ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, була передбачена можливість визнання несправедливих положень договору недійсними.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Встановлено, що на час укладання оспорюваного кредитного договору, ОСОБА_4 під підпис надана повна необхідна інформація щодо умов кредитування у відповідності до вимог законодавства, що діяло на той час /т. 1 а.с. 184 - 186, 241 - 245, т. 2 а.с. 14, 36, 39, 40/.

Разом з тим, за положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди, і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за надання фінансового інструменту визначена в процентах від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням ч. 5 ст. 11 вищевказаного Закону.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення кредитного договору №PLKPGA00000211 від 08 серпня 2007 року, які містять умови в п. 7.1 щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту, що є підставою для часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та визнання такого положення недійсним.

В той же час, передбачена ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на момент укладення спірного договору, можливість визнання несправедливих положень договору недійсними, не звільняє позичальника від обов'язку виконання інших зобов'язань за умовами кредитного договору.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 ЦК України).

Згідно частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором.

Разом з тим, умовами кредитного договору, зокрема пунктом 7.1, передбачено, що у разі порушення термінів оплати, зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені у повному обсязі в останній робочий день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Отже, умовами договору було передбачено зміну строку виконання основного зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, прострочена заборгованість по тілу кредиту виникла станом на 28 січня 2011 року і проіснувала по 30 червня 2011 року включно, тобто ОСОБА_4 був порушений термін оплати тіла кредиту протягом більше ніж 120 днів, а тому відповідно до пункту 7.1. кредитного договору у позичальника виникло зобов'язання достроково повернути кредит 30 травня 2011 року. З позовом до суду банк звернувся у квітні 2016 року.

Разом з тим, аналізуючи питання дотримання позивачем строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Оскільки наявними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_4 на протязі липня 2011 року - жовтня 2014 року продовжував здійснювати платежі на користь банку в рахунок погашення заборгованості по кредиту, перебіг позовної давності перервався вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу.

Зважаючи на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_4 у квітні 2016 року, наявні підстави вважати, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Місцевим судом встановлено, що 08 серпня 2007 року між позивачем, на той час ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №PLRPGA00000211, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику на строк з 08 серпня 2007 року до 08 серпня 2017 року включно, кредитні кошти у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 21 159,00 доларів США на наступні цілі: купівлю автомобіля у сумі 19 000 доларів США, а також у розмірі 2 159,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно у період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Сторони погодили, що погашення заборгованості за договором здійснюється наступним чином: щомісяця з 21 по 27 число позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 301,81 доларів США для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Банк взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредитні кошти, проте відповідач свої зобов'язання за умовами договору належним чином не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 04 квітня 2016 року, згідно наданого позивачем розрахунку, становить: 12 988,71 доларів США, та складається з: 8 413,36 долари США - заборгованість за кредитом; 2 195,78 доларів США - заборго-ваність по процентах за користування кредитом; 684 долари США - заборгованість з комісії; 1 067, 94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 9,58 доларів США - штраф (фіксована частина); 618 доларів США (процентна складова).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За нормами частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це право-відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним свого зобов'язання.

За наведених обставин, з урахуванням положень ст. ст. 1048, 1050 ЦК України, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитом в розмірі 8 413,36 долари США та заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 2 195,78 доларів США є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, колегія суддів враховує, що нормами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

ОСОБА_4 заявлено про застосування строків позовної давності по відношенню до вимог Банку, в тому числі і щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) /т.1 а. с. 224-225/.

Отже, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором підлягає стягненню з відповідача на користь банку за один рік, в розмірі 984,86 доларів США (1090,92 - 106,06).

Окрім того, пред'являючи позов, банк прохав стягнути з відповідача і штраф, і пеню по суті за одні і ті самі порушення грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). В той же час, за нормами ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 21 жов-тня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Таким чином, враховуючи, що законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, колегія суддів приходить до висновку, що позов банку в цій частині вимог задоволенню не підлягає.

Окрім того, виходячи з наявності підстав визнання несправедливими, а отже - недійсними, положень п. 7.1 кредитного договору №PLKPGA00000211 від 08 серпня 2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, - не підлягають до задоволення вимоги і щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 684 доларів США.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають до задоволення частково, зі стягненням з ОСОБА_4 на користь банку заборгованості за кредитним договором №PLKPGA00000211, яка, згідно наданого позивачем розрахунку станом на 04 квітня 2016 року становить 11 594 доларів США, та складається з: 8 413,36 до-ларів США - заборгованості за кредитом; 2 195,78 доларів США - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 984,86 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором /за один рік/, що з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 19 грудня 2018 року (27,847 грн. за 1 долар США), еквівалентно 322 858 грн. 11 коп.

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення як первісного, так і зустрічного позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №PLKPGA00000211 від 08 серпня 2007 року у розмірі 11 594 доларів США, що з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 19 грудня 2018 року в гривневому еквіваленті складає 322 858 грн. 11 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсними умови, передбачені п. 7.1. кредитного договору №PLKPGA 00000211 від 08 серпня 2007 рокув частині винагороди за надання фінансового інструменту.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Дряниця Ю.В.

Пилипчук Л.І.