22-ц/804/618/18
237/4806/17

Категорія 34 Головуючий у 1-й інстанції Медведський М.Д.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А
І м е н е м У к р а ї н и
27 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Мироненко І.П.
суддів: Биліни Т.І., Принцевської В.П.
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Марїнського районного суду Донецького області, постановлену 19 вересня 2018 року у м.Курахове (повний текст складено 20 вересня 2018 року), про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Марїнська районна рада Донецької області, Військово-цивільна адміністрація м. Марїнки та с. Побєда Марїнського району Донецької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції,-
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом Держави України в особі Кабінету Міністрів України, просив стягнути за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений будинок, розташований за адресою: вул. Артема,33, м.Марїнка, Марїнський район, Донецька область, у розмірі 1 166 632 грн. 82 коп.
Ухвалою Марїнського районного суду Донецького області від 19 вересня 2018 року клопотання представника Кабінету Міністрів України про направлення судового доручення до Російської Федерації задоволено.
Направлено судове доручення компетентному органу Російської Федерації згідно Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної 22 січня 1993 року. Доручено компетентному органу Російської Федерації вручити Уряду Російської Федерації копію позовної заяви, доданих до неї матеріалів та зясувати наявність згоди до участі у даній цивільній справі.
Провадження у даній справі зупинено на підставі п.8 ч.1 ст.252 ЦПК України до надходження відповіді від компетентного органу Російської Федерації.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Марїнського районного суду Донецького області від 19 вересня 2018 року та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково вважає встановленими та обґрунтованими доводи відповідача з приводу того, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та обовязки Російської Федерації. Відповідач не навів достатнього обґрунтування і судом не зясовано яким чином повязане рішення суду у справі з правом регресної вимоги України до Російської Федерації і чому Україна не буде мати можливості реалізувати своє право на відшкодування у звязку із збройною агресією Росії, виходячи із вимог норм міжнародного права.
Відповідач мав достатньо можливостей отримати згоду Російської Федерації, оскільки повідомлення про намір залучити до участі у справі та отримання такої згоди здійснюється саме відповідачем через підпорядковані його органи Міністерства юстиції та Міністерства закордонних справ, а не перекладати цей обовязок на суд.
Зупинення провадження у справі до отримання згоди компетентних органів іноземної держави на участь у справі в якості третьої особи Російської Федерації, не дозволяє позивачам ефективно реалізувати своє право на судовий захист порушеного права, потягне суттєве збільшення строку розгляду справи і доступу до правосуддя з додержанням розумних строків, тобто порушення параграфу 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про зупинення провадження у справі (п.14 ч.1 ст.353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.
Згідно повідомлень про вручення поштового відправлення копія ухвали про відкриття провадження у справі позивачем ОСОБА_2 отримана 12 грудня 2018 року, його представником ОСОБА_3 07 грудня 2018 року, третіми особами Марїнською районною радою 07 грудня 2018 року, Військово-цивільною адміністрацією 11 грудня 2018 року.
На адресу апеляційного суду відзиви сторін на апеляційну скаргу не надходили, проте, відповідно до положень ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України наведенні у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарга з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 червня 2018 року представник Кабінету Міністрів України звернувся до суду із заявою про направлення судового доручення через Міністерство юстиції України до Російської Федерації для зясування згоди цієї країни на залучення її, в особі Уряду Російської Федерації, у якості третьої особи із зупиненням провадження до надходження відповіді компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги.
В обґрунтування вказаної заяви зазначив, що у разі задоволення позовних вимог, це вплине на права та обов'язки Російської Федерації. З положень Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» випливає, що руйнування будинку позивача є наслідком збройної агресії Російської Федерації, а тому відповідальність за шкоду, яка завдана позивачам несе Російська Федерація. На виконання вимог ст. ст. 53, 54 ЦПК України, Віденської конвенції про дипломатичні зносини, для залучення до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації, необхідним є з'ясування згоди компетентних органів Російської Федерації на розгляд справи в судах України. У зв'язку із направленням судового доручення до Російської Федерації на виконання вимог ЦПК провадження у справі підлягає зупиненню.
Задовольняючи вказану заяву, суд першої інстанції виходив з того, що майно, про відшкодування вартості якого позивач заявляє позовні вимоги знаходиться на лінії зіткнення із збройними формуваннями окупованих територій Донецької області, відтак держава Україна, як відповідач може мати правові підстави для правового спору щодо відшкодування завданої позивачу шкоди в порядку регресу до Російської Федерації.
Суд прийшов до висновку про необхідність зупинити розгляд справи до отримання волевиявлення Російської Федерації щодо участі у даній справі, оскільки в разі надання згоди Російською Федерацією на участь у справі в якості третьої особи, проведення розгляду справи до долучення такої третьої особи буде порушувати процесуальні права такої особи, відтак подальший розгляд справи суд вважає неможливим до вирішення питання про залучення/незалучення Російської Федерації з урахуванням особливого процесуального статусу такого суб'єкта.
Перевіряючи законність прийняття рішення про зупинення провадження у звязку з направленням судового доручення через органи юстиції іноземній державі, колегія суддів зясувала наступне.
Резолюцією Парламентської ОСОБА_4 Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнано, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Відповідно до ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року (далі Закон №2268-VIII) відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Закон набув чинності 24 лютого 2018 року.
З положень Закону №2268-VIII, контексту Резолюції Парламентської ОСОБА_4 Європи вбачається зачіпання майбутнім рішення суду інтересів Російської Федерації, оскільки позитивне на користь позивача рішення зі стягнення за рахунок бюджетних коштів держави Україна вплине в порядку реалізації подальших регресних вимог України на права та обов'язки Російської Федерації.
Наведеними нормами законодавства спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що рішення у даній справі ніяким чином не може вплинути на права та обов'язки Російської Федерації.
За змістом ч.ч.1,3 ст.53 ЦПК України третю особу може бути залучено до участі у справі за заявою учасників справи, якщо суд зясує, що рішення суду може вплинути на її права та обовязки.
Відповідно до ч.1 ст.498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України.
Оскільки у справі, що розглядається, Російська Федерація є іноземною державою, то питання залучення її до участі в розгляді справи національним судом як відповідача, третьої особи має вирішуватись із урахуванням міжнародних норм, ратифікованих Україною. За таких обставин, як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.6 свого листа від 16 травня 2013 №24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» іноземна держава може бути допущена лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Так, в п.1 ст.2 Статуту Організації Обєднаних Націй закріплено принцип суверенної рівності держав, що означає, що жодна з них, не підсудна судам іншої держави без її згоди.
Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави застосовується судовий імунітет, що втілено в розясненнях п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» №13 від 19 грудня 2014 року.
Між державами Україною і Російською Федерацією на сьогодення діє Конвенція про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана 22 січня 1993 року, ратифікована Україною 10 листопада 1994 року, яка поширюється на коло громадян держав-учасниць договірних відносин. Але цей нормативний акт міждержавного значення не встановлює можливості притягнення у якості сторони, третьої особи, країни-договірної сторони.
Відтак, питання про залучення до участі в справі іноземного елемента у вигляді іншої держави має вирішуватись з урахуванням норм міжнародного права, як правильно визначився в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції.
За положеннями ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» предявлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Тож, на виконання вимог ст.ст. 53, 54 ЦПК України, Віденської конвенції про дипломатичні зносини, для залучення до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Російської Федерації в особі Уряду цієї держави, необхідним є з'ясування згоди її компетентних органів на розгляд справи в судах України, що ґрунтується і на положеннях ст.80 Закону «Про міжнародне приватне право».
Положеннями п.8 ч.1 ст.252 ЦПК України передбачено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у разі звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.
Згідно п.12 ч.1 ст.253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п.8 ч.1 ст.252 цього Кодексу, до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про можливість отримати згоду Російської Федерації на участь у спорі, що розглядається національним судом, через дипломатичні установи є безпідставними, оскільки з предявленням позову про відшкодування шкоди, спір перейшов у площину судового розгляду, що регламентований цивільним процесуальним законом, Конвенцією 1993 року, за якими запитати наявність згоди уряду, що діє від імені держави, може орган, в провадженні якого знаходиться справа в даному випадку це Мар'їнський районний суд Донецької області.
Відповідно до положень ст.498 ЦПК України, саме на суд покладено можливість направлення відповідного судового доручення, а не самостійно стороною у справі. Порядок направлення такого доручення регламентується Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року N 1092/5/54, яка також виключає можливість сторони самостійно направляти судове доручення.
Враховуючи те, що зупинення провадження у даній справі це тимчасове припинення судом судового розгляду через відсутність процесуальної можливості залучити іншу країну, що є Договірною стороною у конвенційному правовому акті, окрім як шляхом попереднього запитування її згоди у відповідності з міжнародно-правовими актами на участь у справі через направлення судового доручення, що обєктивно перешкоджає подальшому розгляду справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зупинення провадження до з'ясування наявності згоди компетентних органів держави Російської Федерації до участі у справі цієї держави як третьої особи.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків суду не спростовують та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, у звязку з чим апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Марїнського районного суду Донецького області від 19 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2018 року

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

ОСОБА_5