КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/4994/18

номер провадження: 22-ц/824/2861/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Савченка С.І., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Рубан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровськогорайонного суду міста Києва від 18 червня 2018 року у складі судді Чех Н.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2, суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 (далі - СПД ОСОБА_2) та суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 (далі - СПД ОСОБА_3) про визнання договору недійсним.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 07 червня 2014 року між нею та СПД ОСОБА_2 було укладено договір №2 продажу 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1», площею 10 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1, за умовами якого позивач купила 1/2 частину кіоску розміром, кольором, плануванням та зовнішнім виглядом згідно завіреної копії технічного паспорту, доданого до договору, який є невід'ємною частиною. Вказувала, що між нею та СПД ОСОБА_2 був підписаний акт приймання-передачі 1/2 часини вказаного кіоску.

Зазначала, що 13 липня 2014 року між СПД ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_3 було укладено договір №03 продажу кіоску, відповідно до умов якого ОСОБА_3 придбала два кіоски у СПД ОСОБА_2, розташованих по АДРЕСА_1. Вважала, що укладений між СПД ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_3 договір продажу кіоску від 13 липня 2014 року є недійсний, оскільки він укладений з порушенням вимог законодавства та вчинений особою, яка не мала права його вчиняти, а саме, 1/2 частина кіоску належала позивачу, а відтак СПД ОСОБА_2 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для продажу даного майна, а інша 1/2 частина кіоску була відчужена з порушенням вимог законодавства щодо переважного права співвласника (позивача) перед іншими особами на купівлю частки майна, що перебуває у праві спільної часткової власності.

З наведених підстав, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір продажу кіоску від 13 липня 2014 року, укладений між СПД ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку, що інформаційні квитанції та талони свідчать про те, що після укладення договору купівлі-продажу 1/2 частини спірного кіоску всю документацію отримувала і здійснювала необхідні оплати по вказаному майну не ОСОБА_1, як новий власник, а СПД ОСОБА_2, оскільки вказані обставини не стосуються предмета доказування у даній справі. Також вказує, що висновки суду про те, що протягом двох років не було згадки про продаж частини кіоску позивачу, а ОСОБА_3 намагається переоформити документи, отримати доступ до майна, не свідчать про дійсність чи недійсність оспорюваного договору, а висновки суду про те, що згідно висновку експертів за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 25 березня 2016 року підписи та написи на договорі №03 здійснені СПД ОСОБА_2 не мають значення для вирішення даного спору. Крім того вказує, що, даючи оцінку обставинам укладення договору купівлі-продажу від 07 червня 2014 року між ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_2, суд вийшов за межі позовних вимог.

Відповідач СПД ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом в повному обсязі досліджені обставини справи та надані сторонами докази, яким судом дана належна правова оцінка. Доводи апеляційної скарги висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову не спростовують. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідач СПД ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» ліквідовано апеляційний суд Київської області і апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві, який розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з ліквідацією суду відповідно до ч.5 ст.31 ЦПК України вказана цивільна справа передана до Київського апеляційного суду і за результатами автоматизованого розподілу справи визначено колегію суддів.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 червня 2014 року між СПД ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1. (покупець) було укладено договір №2 продажу 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1», площею 10 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1, за умовами якого СПД ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1. купила 1/2 частину кіоску розміром, кольором, плануванням та зовнішнім виглядом згідно завіреної копії технічного паспорту, доданого до договору, який є невід'ємною частиною. Місце розташування кіоску вказано в архітектурному паспорті на кіоски, який виданий Київським управління архітектури, а саме, по АДРЕСА_1.

Вказаний договір купівлі продажу сторонами не оскаржений та є чинним.

Таким чином, у власності СПД ОСОБА_2 залишилась 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1», а власником іншої 1/2 частини вказаного кіоску з 07 червня 2014 року стала ОСОБА_1

По справі встановлено, що 13 липня 2014 року між СПД ОСОБА_2 (продавець) та СПД ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір №03 продажу кіосків, відповідно до умов якого СПД ОСОБА_2 продала, а СПД ОСОБА_3 придбала два кіоски розміром, кольором, плануванням та зовнішнім виглядом згідно креслень та фогорафії доданих до цього договору, які є невід'ємною частиною цього договору. Кількість проданих кіосків два. Місце розташування кіосків вказано в архітектурних паспортах на кіоски, які видані Київським управління архітектури, а саме, по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Того ж дня, 13 липня 2014 року між СПД ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_3 було підписано акт прийому - передачі кіосків за вказаним вище договором №03 продажу кіосків (а.с.18).

Таким чином, СПД ОСОБА_2 продала СПД ОСОБА_3, у тому числі 1/2 частину кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, яка з 07 червня 2014 року належала ОСОБА_1

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 237, ст. 239 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

У матеріалах справи відсутні дані про те, що позивач ОСОБА_1, як співвласник 1/2 кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1», уповноважувала СПД ОСОБА_2 та надавала їй згоду на відчуження 13 липня 2014 року СПД ОСОБА_3, належної позивачу 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 26 листопада 2009 року роз'яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358, 361 та 362 ЦК України відповідно до частини другої статті 35 ЦПК України залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників.

Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Враховуючи, що предметом оспорюваного договору купівлі-продажу від 13 липня 2014 року є майно, яке належить ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, і позивач не уповноважувала та не надавала СПД ОСОБА_2 згоди на укладання вказаного правочину, колегія суддів вважає, що вказаний договір купівлі-продажу в частині продажу 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, укладений між СПДОСОБА_2та СПД ОСОБА_3 з порушенням вимог чинного законодавства України та підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦПК України.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України наведених вище положень закону не врахував, належним чином не з'ясував характер та зміст заявлених позовних вимог, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним в частині продажу 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, який укладений між СПДОСОБА_2 та СПД ОСОБА_3

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу кіоску від 13 липня 2014 року в частині продажу належної СПД ОСОБА_2 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, ОСОБА_1 посилалась на порушенням СПДОСОБА_2 вимог законодавства щодо переважного права співвласника (позивача) перед іншими особами на купівлю частки майна, що перебуває у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що недотримання вимог ст. 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця.

Отже, враховуючи вказані положення закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу кіоску від 13 липня 2014 року в частині продажу належної СПДОСОБА_2 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, з підстав порушення переважного права позивача на купівлю цієї частки, не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За подання позову належний до сплати розмірі судового збору становив 640 грн, а за подання апеляційної скарги - 960 грн. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ОСОБА_1,то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_1 у розмірі по 800 грн, з кожної окремо.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровськогорайонного суду міста Києва від 18 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2, суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 про визнання договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу кіоску від 13 липня 2014 року в частині продажу 1/2 частини кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, укладений між суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3.

Стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 та суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 800 грн, з кожної окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: