Справа № 201/8577/18
Провадження № 2/201/2671/2018
17 грудня 2018 року м. Дніпро
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Федоріщева С.С,
при секретарі Максимовій О.В.,
за участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Савченко Тетяни Анатоліївни про захист честі та гідності, -
У серпні 2018 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача, у якому просить визнати інформацію у постанові слідчого Савченко Т.А. від 19 червня 2018 року щодо неї неправдивої й неперевіреної - наклепом, що ганьбить її честь і гідність, а також зобов'язати відповідача письмово спростувати таку інформацію (а.с.3 на звороті).
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що 24 липня 2018 року їй стало відомо, що 19 червня 2018 року слідчий Савченко Т.А., у провадженні якої перебувало кримінальне провадження за фактом доведення до смерті її доньки громадянки Німеччини ОСОБА_2 винесла постанову про закриття кримінального провадження, у якій зазначила неправдиву і неперевірену інформацію щодо позивача, яка не відповідає дійсності та ганьбить її честь і гідність, а саме про божевілля позивача. Однак позивач зазначає, що вона ніколи не зверталася до лікаря-психіатра за допомогою та жодного діагнозу немає, оскільки вона є врівноваженою та адекватною людиною. Для підтвердження психічно-медичної інформації про позивача відповідач має надати оригінал медичної карти її доньки (а.с.2-3).
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просила їх задовльнити.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.
Відповідно до змісту указаної постанови до Соборного ВП ДВП надійшла заява від ОСОБА_1, у якій остання просила вжити заходів до лікаря ОКЛ ім. Мечникова, який неналежно виконав свої професійні обов'язки внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило смерть доньки Хербст Іамзе Йосипівни. Також у постанові зазначено, що мати хворої безперервно втручалась у лікувальний процес, постійно перебувала біля хворої, висловлювала маячні ідеї недовіри до медичного персоналу. У рамках марення переслідування та зовнішнього впливу віднесла частину персоналу лікарів до «агентів зовнішньої розвідки Німеччини», а лікувальні заходи та міри догляду оцінювала як спроби «позбавити її доньку життя на замовлення спецслужб». Керуючись цими переконаннями активно перешкоджала лікувальним заходам та догляду за хворою. На тлі чергового конфлікту була викликана психіатрична бригада Обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, хвора оглянута психіатром (огляд додано до історії хвороби), психічний стан хворої розцінено, як гострий психоз, запропонована госпіталізація до психіатричної лікарні. Систематичні порушення режиму лікувального закладу та перешкоджання лікувальним заходам відображені в історії хвороби.
Відомості, що зазначені у постанові слідчого щодо психічного стану позивача, остання вважає неправдивими та такими, що принижують її честь і гідність.
Згідно із ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.
Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.
За правилами ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної: інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації, правомірність одержання, використання, поширення інформації.
Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У зв'язку з цим, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У п. 4 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 Верховний Суд України роз'яснив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
У п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Відповідно до п. 19 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.
На підставі вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у Передбачених цим Кодексом випадках.
Положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У своїй постанові слідчий посилається на лист ДОКЛ ім. Мечникова, що є офіційним документом, у якому відображено, зокрема про виклик психіатричної бригади та огляд психіатром матері хворої. Тобто слідчий відобразив інформацію, що йому була надана медичною установою, а не відобразив свої висновки щодо психічного стану позивача. В свою ж чергу позивачем відомості указані у зазначеному листі не спростовані та не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що спростовують указану інформацію.
Позивачка в поданій позовній заяві не вказала, яким саме чином вищезазначені відомості можуть поширитися у різних правоохоронних органах, враховуючи те, що відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства відомості, отримані в ході здійснення кримінального провадження, не повинні розголошуватись, та що для перевірки та оцінки цих відомостей встановлений спеціальний порядок.
Як роз'яснено Верховним Судом України у п. 17 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.
З огляду на наведені роз'яснення, суд першої дійшов до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Савченко Тетяни Анатоліївни, яка при прийняті рішення про закриття кримінального провадження внесла у постанову відомості, що містяться в історії хвороби, що не є розповсюдженням недостовірної інформації щодо позивача.
Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про захист честі і гідності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 280 ЦПК України, суд,
В задоволенні позову ОСОБА_1 до старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Савченко Тетяни Анатоліївни про захист честі та гідності - відмовити.
За письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя С.С. Федоріщев