Дата документу 28.12.2018 Справа № 554/8946/18
Провадження № 2/554/3474/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Бакулей А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтавіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 (36000, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (36000, АДРЕСА_1), третя особа - Державна міграційна служба Октябрського району м. Полтави ( 36040, вул. Героїв Сталінграду, 30, м. Полтава) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

06.11.2018 р. позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1, та зобовязання ДМС Октябрського району м. Полтави зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є власником квартири, що знаходиться АДРЕСА_2, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 червня 2009 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий ПП «ПБТІ «Інвентаризатор» від 20.07.2009 року та технічним паспортом на квартиру. За вказаною адресою зареєстровані два сина позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, однак ОСОБА_2 у зазначеній квартирі тривалий час не проживає, оскільки фактично проживає у місті Новоалтайськ Російської Федерації. Факт реєстрації відповідача за адресою вказаної квартири позивача, чинить перешкоди останній у користуванні своєю власністю, а саме призводить до додаткових витрат з оплати комунальних послуг, які розраховуються, в тому числі, з розрахунку кількості зареєстрованих осіб.

Позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не зявився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляв; відзив на позов, а також будь-які заяви чи клопотання на адресу суду від останнього не надходило.

Затаких обставин, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі, про що постановлено ухвалу.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться АДРЕСА_3, квартира належить останній на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 червня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5-1416.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23337779, виданим ПП «ПБТІ «Інвентаризатор» від 20.07.2009 року власником кварти є ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 власником зазначено ОСОБА_1

Відповідно Довідки № 4996 від 05.11.2018 р. КП «ЖЕО №2» за вказаною адресою фактично проживають та зареєстровані ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_3 (син).

У судовому засіданні в якості свідків були допитані ОСОБА_4, ОСОБА_5, які підтвердили факт непроживання відповідача за місцем реєстрації за адресою: м. Полтава, вул.Новий Базар. 10, кв.9, більше року.

Місцем проживання, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З викладеного слідує, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згіднозі змістом ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу: дружина, їх діти і батьки.

Ураховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідач, є членом сімї позивача. Зібраними у справі доказами підтверджено його відсутність без поважних причин понад один рік за адресою реєстрації, при цьому, оплату за проживання не здійснює, ніяких заходів по збереженню житла за собою не вживає, заходів по вселенню у будинок не приймає, його майно за вказаною адресою відсутнє.

Реєстрація відповідача чинить перешкоди позивачу, як власнику у користуванні майном, а саме позивач несе додаткові розходи в оплаті комунальних послуг, які розраховуються на кількість зареєстрованих осіб.

За таких обставин, суд вважає, що права позивача як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, що полягає у певних перешкодах в користуванні власністю, у звязку з чим підлягають захисту.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.

За таких обставин, позовна вимога щодо зобовязання органу вчинити дії по зняттю з реєстрації відповідача за адресою є передчасними та задоволенню не підлягають.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності доч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 29, 317, 319, 321, 391, ч. 2 ст. 405, ЦК України, ст. ст. 150, ЖК УРСР, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 2-5, 10, 76-89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (36000, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (36000, АДРЕСА_1), третя особа: Державна міграційна служба Октябрського району м.Полтави ( 36040, вул.Героїв Сталінграду, 30, м.Полтава) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а учасником справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя М.О. Материнко