Справа № 600/958/16-ц
Справа № 2/600/39/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року смт. Козова

Козівський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючої судді Гриновець О.Б.,

з участю: секретаря судового засідання Липної О.А.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Козова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод «у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями позивачем в смт. Козова Козівського району, Тернопільської області по вул. Мазепи, 1 ОСОБА_1 шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що не має права користування даним житлом», з підстав викладених в фабулі позову.

31.03.2017 року у справі за вказаною позовною заявою було відкрито провадження та призначено справу до розгляду у попередньому судовому засіданні.

28.11.2017 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області цю справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що їй належить на праві власності будинок з господарськими будівлями, розташований у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області на вул. Мазепи, 1. Відповідач зареєстрований у смт. Козова на вул. Федьковича, 16. Зазначає, що з відповідачем вона перебуває у шлюбі, однак такий існує формально і подружніх стосунків вони не підтримують. Вважає, що факт неправомірних дій відповідача та його фактичного проживання без реєстрації у будинку на вул. Мазепи, 1 у смт. Козова підтверджується матеріалами перевірки її письмових звернень до правоохоронних органів. Крім цього, відповідач грубо порушує її право власності та позбавляє її можливості в повній мірі використовувати його за призначенням. На підставі вказаного, з врахуванням того, що відповідач тривалий час не проживає в будинку на вул. Мазепи, 1 у смт. Козова, більше шести місяців не платить за користування жилим приміщенням і комунальних послуг, вважає, що він втратив право користування таким. Відтак, керуючись, серед іншого, ст.405 ЦК України просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що фактично не може чинити ОСОБА_1 жодних перешкод у користуванні її власністю, оскільки протягом тривалого часу не проживає на ІНФОРМАЦІЯ_1, не буває там через те, що дружина фактично «вигнала його з дому» та у звязку із конфліктами, які виникають між ними. Додатково повідомив, що дійсно зареєстрований у будинку №16 на вул. Федьковича у смт. Козова Козівського району Тернопільської області, однак фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані ними документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є власником будинку №1 на вул. І.Мазепи у смт. Козова, Козівського району, Тернопільської області (а.с.4, 19).

Згідно із копією свідоцтва про укладення шлюбу від 24.10.1987 року серії І-ИД №403483 позивач та відповідач 24.10.1987 року уклали шлюб та, відповідно, є чоловіком і дружиною (а.с.8).

Як вбачається із копії будинкової книги «для прописки громадян, що проживають ІНФОРМАЦІЯ_3» та довідки Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області за адресою: вул. І.Мазепи, 1 у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.13-17).

Відповідач ОСОБА_2 згідно із копією будинкової книги «для прописки громадян, що проживають в будинку №16 по вул. Федьковича, 16 у смт. Козова» зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.11-12).

Крім того, вказана інформація щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, підтверджується і довідкою відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області від 04.09.2017 року (а.с.29).

Подавши до суду позов, позивач підставами такого зазначає норми ч.2 ст.386 ЦК України, ст.391 ЦК України та ч.2 ст.405 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною 1 ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак, із змісту позовної заяви та позовних вимог вбачається, що позов носить характер негаторного, так як метою його є усунення ніби то створених відповідачем перешкод та, відповідно.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Аналіз змісту вказаної норми права дає підстави дійти висновку, що передбачений нею спосіб захисту права власності носить превентивний характер.

Тобто, такий спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливому порушенню, якого на момент позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права.

Аналогічну правову позицію неодноразово в своїх судових рішеннях висловлював і Верховний Суд України та наголосив судам на необхідності саме такого правозастування ч.2 ст.386 ЦК України в узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», підготованого судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у 2014 році.

Під час розгляду справи позивач неодноразово наголошувала на тому, що відповідач ніби-то чинить їй перешкоди у користуванні її власністю та при цьому тривалий час не проживає у будинку №1 на вул. Мазепи у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області і не сплачує більше ніж 6 місяців жодних комунальних платежів та «плати за користування жилим приміщенням».

Відтак, суд дійшов до висновку про те, що неможливим є застосування норми ч.2 ст.386 ЦК України до спірних правовідносин, так як позивач особисто заявляє про те, що її право вже порушено.

В той же час, згідно розяснень правозастосування ст.391 ЦК України, наданих в абз.2 п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння.

При цьому, слід зауважити, що процесуальний обовязок позивача, для можливості застосування цієї норми ЦК України, полягав у тому, щоб довести факти порушення відповідачем її права власності у будь-який спосіб.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що покликаючись на норму ч.2 ст.405 ЦК України, позивач повинна була б довести факт відсутності її чоловіка без поважних причин за місцем проживання у будинку №1 на вул. Мазепи у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області більше одного року. Відповідно лише за цієї умови, можна констатувати втрату відповідачем права на особистий сервітут, гарантоване йому ч.1 ст.405 ЦК України.

Однак, позивачем, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України не подано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві. Зокрема, відсутні будь-які докази того, що відповідачем чинилися будь-які перешкоди в користуванні їй своїм майном чи іншим чином порушувалося її право власності.

Так само, суд вважає, що позивачем не виконано свого процесуального обовязку, встановленого ч.1 ст.81 ЦПК України і щодо доведення факту відсутності її чоловіка за місцем проживання без реєстрації у будинку №1 на вул. Мазепи у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області більше одного року без поважних причин, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази відсутності відповідача без поважних причин за вказаною адресою протягом будь-якого періоду часу. Надану ж відповідь Козівського ВП Бережанського ВП ГУ НП в Тернопільській області щодо звернень позивача про ніби-то вчинені її чоловіком відповідачем ОСОБА_2 адміністративних правопорушень не підтверджують факту чинення перешкод та факту здійснення визначених КУпАП діянь.

При цьому, суд також вважає за необхідне наголосити, що доводи позивача про ніби-то відсутність відповідача за місцем проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_10 протягом тривалого часу взаємовиключать доводи позивача щодо ніби-то чинення їй відповідачем будь-яких перешкод у виді активних дій у користуванні її власністю, яка знаходиться за цією адресою.

Таким чином, на підставі вказаного, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та необґрунтованим, а відтак не підлягає до задоволення.

Водночас, суд вважає за необхідне розяснити позивачу її право на звернення до суду із тим чи іншим позовом на підставі ст.391 чи ст.405 ЦК України за умови обґрунтування вказаної підстави позову відповідними обставинами та доведення їх належними і допустимими доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 12, 13, 141, 247, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, з врахуванням вимог п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_11, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання вул. Мазепи, 1, смт. Козова, Козівського району, Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання вул. Федьковича, 16, смт. Козова, Козівського району, Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_2.

Суддя О.Б.Гриновець