Апеляційне провадження № 22-ц/824/75/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/34950/14-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: ШаховоїО.В. (суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П. та помічника судді, який за дорученням судді-доповідача здійснює повноваження секретаря судового засідання - Юрченко А.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене 15 червня 2017 року суддеюБатрим О.В. в приміщенні суду ,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна набутого в шлюбі і свої вимоги обґрунтовував тим, що з 16 вересня 1995 року перебував з відповідачкою у шлюбі і за цей час ними було придбано наступне майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_1, вартістю 3 489 000грн.; нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 (літ &q?но;А&q?сь;), вартістю 4 250 000 грн.; нежитлові приміщення 1, 2, 3 (групи приміщень № 29) по АДРЕСА_3, вартістю відповідно 6 030 000 грн. та 9 877 000 грн.; земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_4, площею 0,25 га, вартістю 827 000 грн.; житловий будинок, розташований в АДРЕСА_4, буд. 50 а, загальною площею 446,3 кв.м., вартістю 2 730 000 грн. та два нежитлових приміщення по АДРЕСА_5, вартістю 1 114 000 грн. та 1 940 000 грн. відповідно.

Проте, земельна ділянка, житловий будинок в с. Великі Дмитровичі та нежитлові приміщення 1, 2, 3 (групи приміщень № 29) по АДРЕСА_3, є його особистою власністю, не дивлячись на те, що хоча вказане майно придбане в період шлюбу, але за кошти, що отримані ним до шлюбу, а саме від продажу квартири в АДРЕСА_6 та двох квартир з гаражними боксами в м. Варна (республіка Болгарія) на загальну суму 60 000 євро. Окрім цього позивач посилається на те,що до шлюбу з відповідачкою він займався підприємницькою діяльністю на території республіки Болгарія та був акціонером компанії &q? ;Advaced sales korporation&quac; та отримав, протягом 1994-1995 років від підприємницької діяльності дивіденди а загальну суму 731 000 доларів США. Зазначені кошти отримала його рідна сестра ОСОБА_6, яка в той час проживала в Болгарії і на його прохання займалася управлінням його активами.

Окрім цього, позивач зазначав, що за його особисті кошти, в шлюбі з ОСОБА_5 були придбані також і нежитлові приміщення 1, 2, 3 (групи приміщень № 29) по АДРЕСА_3 у м. Києві, загальною площею 217 кв.м., які були зареєстровані за відповідачкою і до припинення шлюбних стосунків передавались нею в тимчасове користування (найм) юридичним особам, за що остання отримувала дохід, які позивач вважає його особистою власністю.

З посиланням на зазначене та після збільшення позовних вимог (т. 3 а.с. 159-160, т. 6 а.с. 221, 222, 235-236), ОСОБА_4 просив суд остаточно визнати його особистою приватною власністю земельну ділянку площею 0,25 га та житловий будинок розташовані в АДРЕСА_4, нежитлові приміщення 1,2,3 (групи приміщень № 29) загальною площею 217 кв.м. по АДРЕСА_3

Провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю та виділити йому: - нежилі приміщення, площею 493,10 кв.м. та площею 285,60 кв.м., по АДРЕСА_5;

- автомобілі марки Mercedes-Benz, модель CL 63, кабріолет 2008 року, державний номер НОМЕР_1 та Land Rover, державний номер НОМЕР_2.

Визнати за ним право власності на 1/2 ч. нежитлових приміщень загальною площею 45,80 кв.м., по АДРЕСА_2;

За відповідачкою просив визнати право власності на:

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

- 1/2 частину нежилих приміщень (в літ. В) з № 1 по № 6 (групи приміщень 39) загальною площею 45,80 м.кв. по АДРЕСА_2;

- автомобілі марки Меrcedes-Benz, модель ML 350, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_5, та марки Mercedes-Benz, модель G400CDI, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_5 на його користь грошові кошти в розмірі 2 970 116 грн., які остання безпідставно отримувала після припинення шлюбних стосунків з листопада 2013 року по жовтень 2014 року за оренду нежитлових приміщень по АДРЕСА_3.

Не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_4, в грудні 2014 ОСОБА_5 заявила зустрічний позов про поділ спільного майна набутого в шлюбі з ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 48-53), і свої вимоги обґрунтовувала тим, що в період шлюбу, спільною працею та за спільні кошти було придбане майно, яке її колишній чоловік не бажає розділити мирно. Після уточнення та збільшення своїх вимог (т. 7 а.с. 10-15, т.8 а.с. 139-140), ОСОБА_5 просила остаточно поділити майно набуте в шлюбі в рівних частках, а саме по 1/2 ч. за кожним: - на житловий будинок розташований на двох земельних ділянках зальною площею 0,2906 га в АДРЕСА_4 оціночною вартістю 9 297 655 грн.; - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, оціночною вартістю 3 378 700 грн.; - нежилі приміщення № 1, № 2 та № 3 (групи приміщень № 29) загальною площею 211,10 кв.м в АДРЕСА_3 (літера А), оціночною вартістю 12 713 700 грн.; - нежилі приміщення (в літ. В) з № І по № 6 (групи приміщень № 39) загальною площею 45,80 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2, оціночною то 2 869 500 грн.; - нежилі приміщення 1-го поверху (в літ. Б), загальною площею 493,10 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_5, оціночною вартістю 1 940 000 грн.; нежилі приміщення (в літ. Б) II та III поверхів, загальною площею 285,60 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_5, оціночною вартістю 1 114 000 грн.;

- автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «S 350» 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_4, орієнтовною вартістю 388 500 грн.; - автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «CL 63», кабріолет 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, орієнтовною вартістю 1 036 000 грн.; - автомобіль марки «Land Rover», 5 л. бензин, державний номер НОМЕР_2, орієнтовною вартістю 906 500 грн.; - елітні предмети інтер'єру, орієнтовною вартістю 1 432 495 грн., а саме:люстра фарфорова «Sitzendorf», орієнтовною вартістю 98 340грн.; торшер дизайнерський «JEAN BOGGIO», орієнтовною вартістю 81 850 грн.; ваза фарфорова «HEREND», орієнтовною вартістю 261 920 грн.; світильники італійські, 2 шт., орієнтовною вартістю 81 850 грн.; шафа та комод «VITTORIO GRIFONI», орієнтовною вартістю 98 220 грн.; тумби дизайнерські «Tom Drag», 3 шт., орієнтовною вартістю 40 925,00 грн.; - інші меблі, які знаходяться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4, орієнтовною вартістю 41 100 грн.;

- винний холодильник, орієнтовною вартістю 32 740 грн.; колекція елітних вин, 150 бут., орієнтовною вартістю 245 550 грн.; - кошти, які обліковувались в банківських установах України на час припинення шлюбних стосунків на ім'я ОСОБА_4, відповідно, в сумі 169,563,85 дол. США, що складає еквівалент 3 858 748,76 грн. по курсу на листопад 2015 року та в сумі 130 497,13 грн.

Просила також поділити 23 829 98 грн. 33 коп., з яких 2 013 999 грн. повернення поворотної фінансової допомоги, 57 000 грн. отриманих ОСОБА_8 від оренди приміщень та 25 900 грн. доходу отриманого останнім від реалізації товару. Оскільки після припинення шлюбних стосунків вона не проживає та не має доступу до житлового будинку с. В.Дмитровичі, ОСОБА_9 просила стягнути на її користь вартість придбаних меблів,які залишились в будинку на суму 825 718 грн. 94 коп. та вартість на купівлю та обладнання басейну на суму 658 378 грн. 55 коп. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_4 площею 0,25 га; житловий будинок за адресою АДРЕСА_4, загальною площею 446,3 кв.м.; нежилі приміщення (групи приміщень № 29) в літері А по АДРЕСА_3, загальною площею 217 кв.м. Поділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 майно, що є спільною сумісною власністю шляхом визнання: за ОСОБА_4 права власності на 1 / 2 частину нежилих приміщень (в літ. В) з № 1 по № 6 (групи приміщень 39) загальною площею 45,80 кв.м., розташованих за адресою АДРЕСА_2; на нежилі приміщення, загальною площею 493,10 кв.м. та загальною площею 285,60 кв.м., розташованих за адресою АДРЕСА_5; автомобілі марки Mercedes-Benz, модель CL 63, кабріолет 2008 року, державний номер НОМЕР_1 та Land Rover, 5 л. бензин, державний номер НОМЕР_2;

За ОСОБА_5 визнано права власності на: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1; 1/2 частину нежилих приміщень (в літ. В) з № 1 по № 6 (групи приміщень 39) загальною площею 45,80 кв.м., розташованих за адресою АДРЕСА_2; автомобілі марки Mercedes-Benz, модель ML 350, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_5, номер кузову НОМЕР_11 та марки Mercedes-Benz модель G400DI, 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_6, номер кузову НОМЕР_12. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 2 970 116 грн. 90 коп. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 654 грн. Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу і, посилаючись на порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволені позову та задовольнити її зустрічний позов.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду щодо особистої приватної власності її колишнього чоловіка ОСОБА_4 є помилковими та не підтверджено належними доказами, а саме те, що до шлюбу він займався підприємницькою діяльністю і від продажу корпоративних прав отримав 731 000 дол. США, а від продажу майна квартир 60 000 євро. Видатковий касовий ордер, який ОСОБА_4 надав суду про отримання його сестрою ОСОБА_6 та передачі йому грошей в сумі 731 000 дол. США не містить жодних реквізитів компанії &q? р;Advanced sales corporation&qunc;, засновником якої нібито був ОСОБА_4, а також доказів передачі грошей ОСОБА_4 В справі відсутні митні декларації щодо ввозу цих коштів до України. Не надано також доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 в м. Варна (Болгарія) мав дві квартири та два гаражі, які за його дорученням продавала також його сестра. Щодо придбання нежитлових приміщень по АДРЕСА_3, суд не врахував, що ці приміщення придбано нею на підставі інвестиційних договорів та за рахунок отриманих нею кредитних коштів. Є також помилковим висновок суду про те, що отриманий нею прибуток складав 2 970 116,90 грн., в той час як згідно аудиторського звіту від 20.11.15 року за період її підприємницької діяльності з 01.12.13 року по 31.10.15 року прибуток становив 1 063 901 грн. Окрім цього судом не враховано, що отримані доходи, в тому числі орендна плата, не є об'єктом особистої приватної власності та не підлягають поділу як спільне майно подружжя. Вартість нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_5, виділених ОСОБА_4, становить 6 118 400 грн., а вартість квартири на АДРЕСА_1, виділеної її - 5 699 700 грн., але розподіляючи майно, суд не врахував рівність грошового еквіваленту виділеного сторонам майна і визнав за чоловіком майна на 7 553 150 грн., а за нею 7 134 450 грн., тобто виділив її майна на 418 700 грн. менше та не вирішив питання про стягнення на її користь цієї різниці. При розподілі автомашин суд не встановив їх вартість і в своїх висновках припустився помилки щодо існування порядку користування ними. Суд не прийняв до уваги її доводи, що в лютому 2006 року,без її згоди чоловік продав автомобіль Меrcedes-Benz&q?ом; S 350. Не спростовані, на думку ОСОБА_5, також висновки суду щодо її доводів про поділ грошових коштів,доходів за отриманий товар,повернення фінансової допомоги та елітних товарів інтер'єру докази того, що це майно є особистою власністю ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні. Суд також, на думку ОСОБА_5 припустився порушення ч.2 ст.71 СК України та не врахував, що присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку передбачено лише за наявності згоди цієї особи,крім випадків передбачених ст. 365 ЦК - за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

В судовому засіданні апеляційного суду особа яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_5 та її представники доводи апеляційної скарги підтримали з підстав в ній викладених та просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_4 підтримали доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 до шлюбу з ОСОБА_5, мав у власності квартиру АДРЕСА_6, а також дві квартири та два гаражі в м. Варна (Болгарія), які він під час шлюбу продав,відповідно за 31 500 грн. та 60 000 євро., а виручені гроші вклав у придбання об'єктів нерухомості.

Суд встановив також, що ОСОБА_4 до укладення шлюбу займався на території Болгарії підприємницькою діяльністю і протягом 1994-1995 років отримав дивіденди на загальну суму 731 000 дол. США, які отримала за його дорученням та передала йому його рідна сестра ОСОБА_6

З огляду на встановлене,суд першої інстанції вважав доведеними позовні вимоги ОСОБА_4 по те, що перебуваючи у шлюбі останній за особисті, дошлюбні кошти придбав земельну ділянку по АДРЕСА_4 на якій збудував житловий будинок, погасив кредити, отримані колишньою дружиною на інвестування нежитлових приміщень розташованих в м. Києві по АДРЕСА_3, а тому дійшов висновку, що ці об'єкти не є спільним майном подружжя, не підлягають поділу та є особистою приватною власністю ОСОБА_4

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд свої висновки обґрунтовував тим, що до шлюбу він був співвласником Колективного підприємства &q?ін;Елегант&q?ас; та Організації орендарів швейного ательє &quuo;Елегант&q?ні;, які в подальшому були реорганізовані в ТОВ &qu;,;Альвіс&q?ал;, де ОСОБА_4 мав частку в статутному капіталі та отримував доходи, а тому вважав підтвердженим, що більшість майна сторін придбавалось саме за рахунок особистих коштів ОСОБА_4, в той час як заробітна плата та доходи ОСОБА_5 були незначними, що свідчить про її неспроможність набути спірне майна.

Суд вважав також, що оскільки нежитлові приміщення по АДРЕСА_3, які є особистою власністю ОСОБА_4, ОСОБА_5 передавала в оренду та отримувала після припинення шлюбних стосунків від цього доходи то ці доходи мають належати ОСОБА_4, а тому стягнув з ОСОБА_5 на його користь 2 970 116 грн.

Окрім цього, судом встановлено, що під час шлюбу сторони набули спільно квартиру АДРЕСА_1, нежитлові приміщення на АДРЕСА_2 та два нежитлові приміщення на АДРЕСА_5 у м. Києві, тому вважав за правильне виділити квартиру ОСОБА_5 (оскільки у власності ОСОБА_4 є житловий будинок), нежитлові приміщення по АДРЕСА_5 - ОСОБА_4 та виділити кожному по 1/2 частині нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 в м. Києві.

Щодо поділу автомобілів, суд виходив з встановленого між сторонами порядку користування автомобілями, а тому виділив ОСОБА_4 автомобілі які перебувають у його користуванні - Mercedes-Benz, модель CL 63 та Land Rover, а автомобілі Mercedes-Benz, модель ML 350, а Mercedes-Benz модель G400DI - виділив ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що остання не надала доказів на підтвердження того, що спірне майно, зокрема, житловий будинок з земельними ділянками та нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 є спільним майном подружжя.

Суд вважав також, що не підлягає поділу автомобіль «Mercedes-Benz», модель «S 350» 2006 року випуску, державний АА 40 95 ВС, оскільки він не значиться зареєстрованим за ОСОБА_4

Стосовно поділу поворотної фінансової допомоги, отриманого ОСОБА_4 доходу від оренди приміщень, доходу від реалізації товару, суд виходив з того, що ці кошти отримано ОСОБА_4 після припинення шлюбних стосунків, є його особистою приватною власністю і останній був більш матеріально забезпечений порівняно з його колишньою дружиною.

З таких же міркувань суд виходив відмовляючи ОСОБА_5 в задоволені вимог щодо коштів, які обліковувались на банківських рахунках ОСОБА_4

Суд не знайшов також підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині поділу меблів, елітних предметів інтер'єру, колекції елітних вин та вартості басейну, з посиланням на те, що остання не надала доказів на підтвердження того, що це майно знаходиться особисто у ОСОБА_4

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає,з огляду на що рішення підлягає скасуванню з ухваленням по суті нового судового рішення. У частині першій статті 22 КпШС України, чинного на час набуття спірного нерухомого майна сторін, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України раз поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Вищевказані положення закону кореспондуються зі статтею 60, частиною першою статті 70, частинами першою та другою статті 71 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, з 16 вересня 1995 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в шлюбі (т.1 а.с.29).

Сторони визнали, що шлюбні стосунки між ними припинено з 01.11.2013 року. За час перебування в шлюбі сторонами придбано наступне майно.

Так, 03.10.2001 року ОСОБА_4 укладено інвестиційний договір щодо будівництва квартири АДРЕСА_1 (т.8 а.85-91) і згідно свідоцтва про право власності від 28 вересня 2004 року за ним зареєстровано право власності на зазначену квартиру (т.2 а.с.57). В 2004 році за договорами від 7.10.2004 р ( т.8 а.65,70) ОСОБА_5 інвестовано будівництво нежитлових приміщень № 1, № 2 та № 3 (групи приміщень № 29) загальною площею 217 кв.м в АДРЕСА_3 (літера А) і згідно свідоцтва про право власності від 21 березня 2006 року за нею визнано право власності на зазначені приміщення (т.1 а.с.58). Згідно договору купівлі-продажу від 15 червня 2006 року на ім'я ОСОБА_4 придбані дві земельні ділянки, відповідно, 406 кв.м.та 2500 кв.м. по АДРЕСА_4, на яких протягом 2006-2010 років побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, площею 446,3 кв.м. Свідоцтво про право власності отримано на ім'я чоловіка - ОСОБА_4.07.10.2010 року (т. 1 а.с.26,27). В 2006 році за рахунок отримання ОСОБА_4 кредиту в сумі 250 000 дол.США по АДРЕСА_5 за договором купівлі-продажу від 02.11.2006 року придбано нежитлові приміщення 1-го поверху (в літ. Б), загальною площею 493,10 кв.м. (т.6 а.с.237), а за договором купівлі-продажу від 10.11.2006 року придбано нежитлові приміщення (в літ. Б) II та III поверхів, загальною площею 285,60 кв.м. (т.1 а.60, т.8. а. 16). 24 жовтні 2008 року на ім'я ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбано нежилі приміщення (в літ. В) з № І по № 6 (групи приміщень № 39) загальною площею 45,80 кв.м., розташовані за адресою АДРЕСА_2 (т.8 а 12). Як вбачається з повідомлення Регіонального сервісного центру МВС України в м. Києві від 17.12.2018 року на час розгляду справи за ОСОБА_4 значаться зареєстрованими автомобілі, які заявлені до поділу, а саме: 19.08.2006 року «Mercedes-Benz», модель «S 350» 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_13 державний номер НОМЕР_7; 14.06.2008 р. автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «CL 63», 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_8, державний номер НОМЕР_1 та 01.12.2011р автомобіль марки «Land Rover», номер кузова НОМЕР_9, державний номер НОМЕР_2, який 04.08.2017 року перереєстровано на нового власника. За ОСОБА_5 29.03.2003 року було зареєстровано автомобіль марки Меrcedes-Benz, модель ML 350, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_5, номер кузова НОМЕР_10, який 11.03.2004 року перереєстровано на нового власника та автомобіль Mercedes-Benz, модель G400CDI, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_14, державний номер НОМЕР_3, який 30.12.2005 року знято з обліку для реалізації. За повідомленням АТ &qu ;Сбербанк Росії&qu ; на ім'я ОСОБА_4 01.11.2013 року на депозитний рахунок НОМЕР_15 банку були розміщено грошові кошти, відповідно 70 100 та 84 000 дол. США, що складає разом 169 563,85 дол. США, і що станом на листопад 2015 року становило еквівалент 3 858 748,76 (т.5 а.40-64,227).

Окрім цього, на час припинення шлюбних відносин на банківському рахунку НОМЕР_16 у ОСОБА_4 з 13.11.2013 року обліковувались також кошти в сумі 130 497,13 грн.(т.5 а.9-28). 11.12.2013 року на його рахунок перераховано 25 900 грн. за реалізацію товару. З банківських виписок вбачається також, що після припинення шлюбних стосунків з 13.11.2013 року по 29.10.14 року на рахунки ОСОБА_4 від ТОВ &q? п;Вента&qu4 ; надходили кошти в рахунок повернення наданої фінансової допомоги (позики) на загальну суму 1 853 999 грн. (т.5 а.с.30,30 зв.,32,37,38,240 зв.). А згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року на користь ОСОБА_4 з ТОВ&q?ва;Альвіс&q?ав; стягнуто 160 000 грн. поворотної фінансової допомоги за договором від 15.08.2013 року (т. 7 а.с.6). Згідно прибуткових касових ордерів за договором оренди нежитлового приміщення по вул. Червоноармійській,23 від 31.10.13 року, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_4, останній отримав 57 000 грн. (т.3, а.с.236).

13 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ПАТ &qu2.;Дочірній банк Сбербанку Росії&q?са; укладено договір оренди нежитлових приміщень на АДРЕСА_3, строком на 84 місяці та щомісячною орендною платою в розмірі 70 274,46 грн. (т.2 а.с.88-104) і згідно виписок з рахунків ОСОБА_5 за період з 01.11.2013 по 19.03.2015 року останній перераховувались кошти за оренду (т.4 .с.69-207). Крім цього, ці нежитлові приміщення за договором оренди від 03.05.2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ТО&qu03;ІНТЕРЕКО&q?у,; були передані в оренду на строк до 30.03.2014 року, з щомісячною платою в розмірі 60 000 грн., яка в 2014 році була збільшена до 67 584,53 грн., що також підтверджується банківською випискою з рахунку ФОП ОСОБА_5 (т.4 а.с. 69-207). Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання за ним права особистої приватної власності на житловий будинок розташований в АДРЕСА_4, земельної ділянки та нежитлових приміщень розташованих по АДРЕСА_3 (літ А) в м. Києві апеляційний суд вважає, що на підтвердження зазначених вимог ОСОБА_4 належних та допустимих доказів на надано. Так статтею 57 СК України надано визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема, до такого майна, віднесено майно набуте до шлюбу. Конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує ( постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843 цс 17).

Як вбачається на підтвердження позовних вимог та існування особистих коштів отриманих до укладення шлюбу з ОСОБА_5, ОСОБА_4 надано, зокрема: нотаріально засвідчені копії розпорядження №17 від 11.07.1995 року про наміри продати компанію &q?ря;ADVANCED SALES CORPORATION&q? п; (т.2 а.с. 82); розрахунковий касовий ордер &quCO;ADVANCED SALES CORPORATION&qu р; від 12.07.1995 року про отримання ОСОБА_6 731 000 дол. США (т.2 а.с. 83); переклад свідоцтва про юридичний статус та фінансовий стан компанії &q? с;ADVANCED SALES CORPORATION&quта; (т.3 а.с. 75-82); переклад рахунку на сплату вартості обслуговування діяльності компанії &q?ах;ADVANCED SALES CORPORATION&q?го; в період з 01.04.1996 по 31.03.1997 року (т. 6 а.с. 211-212) та банківські виписки по рахунку від 11.04.1996 року (т.6 а.с. 213-217).

Відповідно до цивільного процесуального закону, який був чинний на час звернення сторін до суду та розгляду справи в суді першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема аудіо- і відеозаписів, висновків експертів. (ст.60 ЦПК України, 2004р).

Згідно ст.59 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності і належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 та спростовуючи за законом його доводи, що частина майна придбана за його особисті (дошлюбні) кошти, отримані від підприємницької діяльності в компанії &q? ОСОБА_5 зазначає про відсутність належної за законодавством республіки Болгарія реєстрації представництва, його статуту, протоколу (рішення) про призначення ОСОБА_4 директором, або включення його до засновників чи акціонерів компанії, а також на відсутність рішень учасників компанії щодо закриття представництва, його продажу та розподілу дивідендів та порядку їх видачі. Зазначені доводи ґрунтуються на вимогах закону і апеляційний суд погоджується з ними. Відповідно до Закону про комерційні компанії Британських Віргінських Островів, документами, що підтверджують створення/заснування компанії у Британських Вірджинських островах є: реєстраційне свідоцтво; статут/засновницький договір, підписаний першим засновником товариства/компанії; протокол про призначення директора (перелічені документи мають бути завірені нотаріально та апостильовані на Британських Віргінських островах); протокол перших зборів директорів; генеральні довіреності/доручення, які мають бути завірені та апостильовані (легалізовані); угоду щодо надання номінального сервісу/послуги; сертифікати акцій та печатку компанії. Статут компанії визначає перелік засновників/учасників компанії, а також містить перелік прав та зобов'язань засновників, які рішення може приймати засновник компанії, встановлює порядок виплати дивідендів тощо. З огляду на зазначене, надана ОСОБА_4 виписка з торгового реєстру (Sertificate of Good Standing) підтверджує лише факт реєстрації 15 березня 1994 року за № 112026 компанії в юрисдикції Британських Вірджинських островів, не є належним доказом та не може свідчити про його відношення до компанії &q? д;Advanced sales corporation». Не можливо визнати також допустимими, достатніми та достовірними доказами, подані ОСОБА_4 на підтвердження отримання ним 731 000 дол. США, видатково-касовий ордер від 12.07.1995 року та розпорядження №17 від 11 липня 1995 року, оскільки за висновками науково-практичної експертизи при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України від 21 листопада 2018 року, проведеного за зверненням ОСОБА_9, на спростування зазначених доводів ОСОБА_4, встановлено, що станом на 12 липня 1995 року на території Республіки Болгарія діяв Закон про бухгалтерський облік (далі - Закон), що набув чинності 01.04.1991, до якого на 1995 р. були внесені зміни і доповнення Законом про доповнення Закону про бухгалтерський облік від 31.03.1992 та Законом про державний бюджет Республіки Болгарії на 1993 р. від 26.06.1993. Цим Законом (із змінами і доповненнями) встановлювалися вимоги щодо форми та змісту первинної бухгалтерської документації. Згідно Закону первинна бухгалтерська інформація - це носії інформації про комерційні операції, що проводяться вперше (ч. 1 ст. 7). Відповідно до ст. 8 Закону, первісні бухгалтерські документи повинні містити наступні реквізити: назву документа; назву та адресу підприємства,яке склало документ; сторони та особи, що здійснюють комерційну операцію; місце і дату складання документа; ім'я та прізвище особи, що складала документ; основу та предмет комерційної операції; матеріальну та вартісну оцінку комерційної операції; підписи осіб, відповідальних за здійснення та оформлення комерційної операції. Водночас, виходячи з наданої для експертного аналізу копії видатково-касового ордеру можна підсумувати, що в4 ордері є відсутніми такі реквізити первинної бухгалтерської документації, як: не зазначена адреса підприємства, яке склало ордер; відсутня інформація про особу, яка здійснювала комерційну операцію і видавала кошти, а також особу, яка складала документ; не вказано місце складання документу. Також, згідно наданої для експертної оцінки копії видатково-касового ордеру, в документі міститься підпис, але не зрозуміло, кому він належить. Окрім цього, відповідно до ч. 3 ст. 36 Конституції Республіки Болгарії, законами визначаються випадки, коли має обов'язково використовуватися офіційна мова. Зокрема, згідно ст. 4 Закону, всі бухгалтерські документи на підприємствах мали складатися болгарською мовою. Окрім цього, відповідно до ст. 4 Закону, вони мали складатися арабськими цифрами і в офіційній валюті Республіки Болгарії - в левах. В бухгалтерських документах, що надходили на підприємство й були складені іноземною мовою, реквізити, які відображали комерційну операцію, мали бути перекладені на болгарську мову. Наданий на експертизу видатково-касовий ордер (копія) було складено російською мовою і сума визначалася не в левах, а в доларах США. З огляду на викладене, науковим експертом зроблено висновок, що видатково-касовий ордер від 12 липня 1995 року, не відповідає ряду вимог Закону про бухгалтерський облік, що набув чинності 01.04.1991 (із змінами і доповненнями від 31.03.1992 та від 26.06.1993) та діяв у Республіці Болгарія у 1995 р.

Виходячи із Закону про бухгалтерський облік, що набув чинності 01.04.1991 (із змінами і доповненнями від 31.03.1992 та від 26.06.1993) та діяв у Республіці Болгарія у 1995 р., експертом зазначається також,що копія видатково-касового ордеру не відповідає ряду вимог цього Закону, зокрема, вона не містить такі передбачені в Законі реквізити: не зазначена адреса підприємства, яке склало ордер; відсутня інформація про особу, яка здійснювала комерційну операцію і видавала кошти, а також особу, яка складала документ; не вказано місце складання документу; відсутня інформація про особу, яка підписала документ. Відповідно ж до ст. 11 Закону, бухгалтерський документ, який не містить визначені в Законі реквізити, а тому не має доказової сили.

Враховуючи вищезазначене, документ, який на думку ОСОБА_4 має підтверджувати факт виникнення у нього грошових коштів у розмірі 731 000 дол. США, складений із грубими та не допустимими порушеннями законодавства Болгарії та свідчать про його неправомочність. Відповідно до статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України &qu ;Про систему валютного регулювання і валютного контролю&q? &; в редакції Декрету з 19 лютого 1993 року по 27 вересня 2014 року, валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України. Статтею 10 Декрету Кабінету Міністрів України &qu ;Про систему валютного регулювання і валютного контролю&q? &; встановлено, що порядок, види, форми і терміни подання звітності резидентами і нерезидентами про їх валютні операції визначаються Національним банком України за погодженням з Міністерством статистики України з урахуванням чинного законодавства України. Несвоєчасне подання, приховування або перекручення звітності про валютні операції тягне за собою відповідальність, передбачену статтею 16 цього Декрету. На вимогу закону, ОСОБА_4 не надано жодного доказу на підтвердження декларування грошових коштів, валютних цінностей та іншого майна, яке за його твердженням отримано ним (чи його сестрою) за межами України, зокрема в республіці Болгарії. Крім того, Наказом Державного митного комітету України від 31 грудня 1991 року № 9 &q?жа;Про Тимчасові правила митного контролю за переміщенням через митний кордон України предметів, валюти і цінностей громадян&q? м; встановлено, що ці Тимчасові правила визначають права і обов'язки громадян у зв'язку з переміщенням ними через митний кордон України предметів, валюти і цінностей та порядок їх переміщення, а також права і обов'язки службових осіб митних органів України при здійсненні ними митного контрою за ввезенням та вивезенням зазначених вище предметів, валюти і цінностей громадян та їх митного оформлення. Пунктом 2.2.3.5. Тимчасових правил передбачено, що іноземна валюта,що ввозиться громадянами із-за кордону, пропускається без будь-яких обмежень, ввезена іноземна валюта в сумі 200 дол. США і більше або еквівалент цієї суми в другій іноземній валюті підлягає реєстрації в митній декларації. Апеляційний суд не приймає посилання представників ОСОБА_4 на висновки судової технічної експертизи від 29.08.2018 року, які на їх думку не спростовують дійсності та оригінальності розрахунково-касового ордеру від 12.07.1995 року, оскільки зазначені висновки не містять категоричних висновків та зводяться до неможливості встановлення точного часу виготовлення вказаного документу та виконання підпису який міститься в ньому (т.10 а.с.177-186).

Слід зазначити також, що з аналізу заявлених ОСОБА_4 позовних вимог щодо визнання частини майна особистою приватною власністю взагалі не вбачається, що свої вимоги останній обґрунтовував, зокрема, тим, що його доходи були значно вищими за доходи дружини,а тому ступень участі його в придбанні майна під час шлюбу є більшим в порівнянні з дружиною (т.1а.с.2-7,т. 3 а.с. 159-160, т. 6 а.с. 221, 235-236).

Проте, на порушення ст.13 ЦПК України, суд вийшов за межі заявлених ОСОБА_4 вимог та зробив висновки про те, що участь ОСОБА_4 у створені спірного майна є більшою, у зв'язку з тим, що він окрім коштів отриманих від підприємницької діяльності та відчуження особистого дошлюбного майна, мав особисті кошти від іншої підприємницької діяльності, зокрема Колективного підприємства &qu з;Елегант&qun ; та Організації орендарів швейного ательє &ququ;Елегант&ququ;. Поряд з цим є такими, що знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню (в 1/2 ч.) позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення на його користь з ОСОБА_5 коштів отриманих нею від оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_3, а саме в розмірі 1 485 058 грн. (2 970 116 грн : 2 = 1 485 058).

Щодо поділу спільного майна набутого в шлюбі подружжям ОСОБА_5 зокрема автомобілів, апеляційний суд вважає, що ці вимоги підлягають також частковому задоволенню.

Як вбачається, під час перебування шлюбу та до припинення шлюбних стосунків в жовтні 2013 року, ОСОБА_4 видав доручення, а в лютому 2014 року відчужив автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «S 350» 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_13 державний номер НОМЕР_7, що підтвердив сам ОСОБА_4 та надав копію доручення на відчуження автомобіля (т.2 а.с.192)

Щодо автомобілів заявлених до виділу ОСОБА_5, а саме Меrcedes-Benz, модель ML 350, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_5, номер кузова НОМЕР_10 та автомобіль Mercedes-Benz, модель G400CDI, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_14,державний номер НОМЕР_3, встановлено, що ці автомобілі також відчужено в період шлюбу та до припинення шлюбних стосунків, але ОСОБА_4 не надав належних та достовірних доказів про те, що кошти від продажу автомобілів були використані не в інтересах сім'ї.

З аналогічних підстав не підлягають також задоволенню і вимоги ОСОБА_5 про стягнення на її користь 1/2 частини вартості відчуженого її колишнім чоловіком автомобіля марки «Mercedes-Benz», модель «S 350» державний номер НОМЕР_7. В установленому законом порядку сторонами та, зокрема, ОСОБА_5 недійсність договору купівлі-продажу автомобіля з підстав відчуження його без її згоди не оспорювалась.

Щодо поділу автомобіля марки «Land Rover», номер кузова НОМЕР_9, державний номер НОМЕР_2 набутого сторонами під час шлюбу, судом встановлено, що 4 серпня 2017 року,тобто після винесення рішення яке оскаржується та яке не набрало чинності, ОСОБА_4 його відчужив, у зв'язку з чим на користь ОСОБА_5 підлягає до стягнення з останнього грошова компенсація в розмірі 1/2 частини вартості.

Згідно висновку суб'єкту оціночної діяльності, наданого ОСОБА_5 вартість автомобіля марки «Land Rover», номер кузова НОМЕР_9 станом на січень 2014 року становила 906 500 грн., відповідно 1/2 частина її вартості складатиме 452 750 грн.

Таким чином встановлено, що на теперішній час в володінні ОСОБА_4 перебуває лише автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «CL 63», державний номер НОМЕР_1,з урахуванням чого апеляційний суд вважає за правильне залишити зазначений автомобіль у власності ОСОБА_4, стягнувши з нього на користь ОСОБА_5 1/2 частину його вартості,а саме 518 000 грн. також виходячи з оцінки її вартості за висновком наданим ОСОБА_5 - 1 036 000 грн. в цінах січня 2014 року.

Доказів того, що ці автомобілі мають іншу вартість матеріали справи не містять і на своїх варіантів вартості зазначених автомобілів ОСОБА_4 не надав, з огляду на що апеляційний суд приймає звіти про оцінку автомобілів надані ОСОБА_5

Суд не приймає доводи представників ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5 не заявлялись вимоги про стягнення грошової компенсації за відчуженні автомобілі, оскільки такі твердження не ґрунтуються на законі. Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) (частина четверта статті 71 СК України).

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (Постанова Верховного Суду України від 18.01.2017 року в справі за №405/343/15-ц).

Ураховуючи вищеприведені положення закону та з урахуванням встановленого, при вирішенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 щодо квартири АДРЕСА_1, житлового будинку розташованого на двох земельних ділянках загальною площею 0,2906 га в АДРЕСА_4, нежилих приміщень розташованих по АДРЕСА_3, по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_5, апеляційний суд вважає за правильне задовольнити ці вимоги, визнавши за кожним з подружжя ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині переліченого майна.

Є такими, що ґрунтуються на доказах та вимогах закону вимоги ОСОБА_5 щодо стягнення на її користь 57 000 грн. отриманих ОСОБА_5 від оренди нежитлових приміщень о АДРЕСА_2 та 25 000 грн. від реалізація товару.

За принципом спільності майна подружжя набутого в шлюбі, апеляційний суд вважає також за правильне поділи по 1/2 частині кожному поворотної фінансової допомоги, депозитних вкладів та коштів, які обліковувались на рахунках ОСОБА_4 на час припинення шлюбних відносин, стягнувши з нього на користь ОСОБА_5, відповідно, 1 06 999,50 грн.,65 248,5 грн. та 84 781,5 дол. США (що еквівалентно 1 929 374,38 грн.). Посилання представників ОСОБА_4 на те, що депозитні рахунки на ім'я ОСОБА_4 було розміщено після припинення шлюбних стосунків спростовується встановленими обставинами та матеріалами справи.

Факт внесення цих коштів 01.11.14року (тобто час коли сторони визначили часом припинення шлюбних стосунків) не свідчить про те, що ці кошти є особистою власністю ОСОБА_4 і апеляційний суд розцінює цю обставину, як таку що підтверджує, що саме в цей період часу між сторонами стосунки погіршилися і останній намагався скрити від поділу майно (кошти), яке є спільним з ОСОБА_5

Не знайшло свого об'єктивного підтвердження також посилання ОСОБА_4 та його представників, що частина коштів які використовувались в шлюбі, належать його сину.

Між тим, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 щодо заявлених до поділу елітних предметів інтер'єру, люстри фарфорової, світильників італійських, 2 шт., шафи, тумб дизайнерських 3 шт, басейну та інших меблів, винного холодильника, колекції елітних вин, 150 пляшок які знаходяться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4, виходячи з того,що в разі існування цього майна в будинку, в майбутньому позивачка не позбавлена за законом права поставити питання про поділ цього майна в натурі, з огляду на те, що за нею визнається право власності на половину зазначеного будинку. Щодо торшеру дизайнерського, вази фарфорової та комодів,ці предмети згідно оборотно-сальдової відомості знаходяться на балансі ТОВ &q?дн;Вєнта&q?но; (т.2 а.с.227),а відтак не підлягають поділу як спільне майно подружжя.

Враховуючи, те що позовні вимоги та апеляційна скарга задовольняються частково, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції та судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Згідно ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є,зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Провести поділ спільного майна ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частині на:

трикімнатну квартиру АДРЕСА_1;

житловий будинок розташований на двох земельних ділянках загальною площею 0,2906 га в АДРЕСА_4;

нежилі приміщення № 1, № 2 та № 3 (групи приміщень № 29) загальною площею 211,10 кв.м в АДРЕСА_3 (літера А);

нежилі приміщення (в літ. В) з № І по № 6 (групи приміщень № 39) загальною площею 45,80 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2;

нежилі приміщення 1-го поверху (в літ. Б), загальною площею 493,10 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_5;

нежилі приміщення (в літ. Б) II та III поверхів, загальною площею 285,60 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_5.

Виділити ОСОБА_4 автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «CL 63» НОМЕР_8, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 1 036 000 грн., стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 518 000 (п'ятсот вісімнадцять тисяч грн.).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 452 750 грн.(чотириста п'ятдесят дві тисячі сімсот п'ятдесят грн.) грошової компенсації за відчужений ним автомобіль марки «Land Rover», державний номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1 006 999,50 грн.(один млн. шість тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять грн.) поворотної фінансової допомоги, 57 000 грн. отриманого доходу від оренди приміщень та 25 900 грн. отриманого доходу від реалізації товару.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/ 2 частину коштів, які обліковувались на рахунку ОСОБА_4 на час припинення шлюбних відносин, стягнувши з нього на користь ОСОБА_5, відповідно, 65 248,5 грн. та 84 781,5 дол. США,що еквівалентно 1 929 374,38 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 485 058 грн. (один млн. чотириста вісімдесят п'ять тис. п'ятдесят вісім грн.), отриманих ОСОБА_5 від оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 у м. Києві.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 29.12. 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: