Справа № 758/1594/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дідук С. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.02.2015 року між позивачем та відповідачем було підписано договір №1/15 про надання позики, відповідно до якого ОСОБА_4 повинен був надати ОСОБА_3 в борг 350 000,00 доларів США, а боржник в період з 05 березня 2015 року до 05 лютого 2022 року взяв на себе зобов`язання повернути отриману суму позики;

- договір №2/15 про надання процентної позики, відповідно до якого ОСОБА_4 повинен був надати ОСОБА_3 в борг 345 126.00 доларів США, а ОСОБА_3 в період з 05 березня 2015 року до 05 грудня 2020 року мав повернути отриману суму позики та сплатити проценти в розмірі 14% річних.

Умовами вищевказаних договорів передбачалося, що позика передається позикодавцем позичальнику готівкою безпосередньо при підписанні сторонами договору.

Зокрема, в пунктах 2.1, 2.2. договору №1/15 та № 2/15 сторони погодили, що підписанням договору позичальник підтвердив факт одержання ним від позикодавця позики в розмірі, визначеному договором. Сторони свідчать про те, що належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця позичальнику.

У позовній заяві ОСОБА_3 посилається на те, що підписавши вищевказані договори позики ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання надати ОСОБА_3 готівкою 695126,00 доларів США (19 017 251,50 грн. за курсом НБУ на день укладення договорів), однак зазначена сума так і не була надана ОСОБА_4 , оскільки виявилась для відповідача непомірною.

Посилаючись на те, що відповідно до п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості, тобто є реальним, однак грошові кошти так і не були передані відповідачем, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсними договори позики №1/15 та 2/15 від 19.02.2017 року.

На підтвердження своєї позиції про те, що грошові кошти не передавалися, вказував на те, що оспорювані договори були підписані з метою досудового врегулювання ініційованої ОСОБА_4 судової справи №761/36085/14-ц.

Так, 1 січня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були підписані договір №2/12 про надання безпроцентної позики, відповідно до якого Відповідач мав надати у власність Позивачу грошові кошти в сумі 2 876 328,00 грн., що на момент укладення договору еквівалентно 360 000,00 дол. США., а позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю позику на умовах, передбачених цим Договором.

Також, між сторонами 1 січня 2012 року було підписано договір №1/12, відповідно до якого ОСОБА_4 надав у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 917 552,00 грн., що на момент укладення договору еквівалентно 240 000,00 дол. США, а ОСОБА_3 зобов`язався не пізніше 1 січня 2013 року повернути всю суму позики та сплатити 14% річних від суми позики.

В той же час, як зазначає ОСОБА_3 , 2 грудня 2014 року до Шевченківського районного суду м. Києва була подана позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 6 235 282,51 грн. за договорами позики від 01.01.2012 №1/12 та №2/12, а також заявлено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову - накладення арешту на майно (рухоме та нерухоме) або грошові кошти що належать Відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року було відкрите провадження у справі №761/36085/14-ц та призначено до розгляду на 05 лютого 2015 року.

При цьому, 04 лютого 2015 року представником ОСОБА_4 було подано клопотання про відкладення розгляду справи з причин проведення переговорів з метою мирного вирішення спору, а 01 квітня 2015 року ОСОБА_4 була подана заява про відмову від позову та закриття провадження у справі №761/36085/14-ц у зв`язку з досягненням домовленостей. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.04.2015 року було задоволено заяву ОСОБА_4 та закрито провадження у справі №761/36085/14-ц у зв`язку із відмовою від позову.

Саме у період між першим судовим засіданням, яке не відбулося 5 лютого 2015 року, та 1 квітня 2015 року, коли ОСОБА_4 відмовився від позову, було укладено оспорювані договори.

З посиланням на те, що грошові кошти за договорами позики від 19 лютого 2015 року не передавалися, а їх укладення було гарантією того, що ОСОБА_3 виконає свої зобов`язання за попередньо укладеними договорами від 2012 року добровільно на умовах, визначених за домовленістю між Позивачем і Відповідачем, ОСОБА_3 просив визнати договори від 2015 року недійсними.

Крім того, вказував, що договори від 2015 року було підписано ОСОБА_3 під впливом тяжкої для нього обставини та на вкрай невигідних умовах. Зокрема, в межах справи №761/36085/14-ц Шевченківським районним судом м. Києва вживалися заходи забезпечення позову, а тому з метою скасування арешту майна (рухомого та нерухомого) та грошових коштів, які належали ОСОБА_3 , він і підписав оспорювані договори позики №1/15 та 2/15, за для того, щоб ОСОБА_4 відмовився від позову.

З огляду на зазначені обставини, просив визнати недійсним договір №1/15 про надання позики та договір №2/15 про надання процентної позики.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що факту передачі коштів не було, а тому позика не відбулася. Примірники договорів були підписані ОСОБА_3 з метою спонукання ОСОБА_4 відмовитися від позову, оскільки між сторонами існували бізнесові відносини та довірливі відносини, фактично договори від 2015 року це оновлені договори 2012 року.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав того, що безгрошовість правовідносин не є підставою для визнання договорів недійсними, а є підставою для визнання договору неукладеним. При цьому, ОСОБА_3 не заявляв вимогу про визнання договорів неукладеними. На час розгляду даної справи у суді вже існують судові рішення про стягнення суми заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за договорами позики від 2015 року №1/15 та №2/15. Крім того, оцінку даним договорам та їх дійсності надав суд апеляційної інстанції, а відтак підстав для задоволення позову не вбачається.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з наступним.

В судовому засіданні встановлено, що 19.02.2015 року між позивачем та відповідачем було підписано договір №1/15 про надання позики, відповідно до якого ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 в борг 350 000,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути дані кошти до 05 лютого 2022 року (а.с.10).

В цей же день 19.02.2015 року між позивачем та відповідачем було підписано договір №2/15 про надання процентної позики, відповідно до якого ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 в борг 346 126,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути дані кошти до 05 грудня 2020 року та сплатити проценти в розмірі 14% річних ( а.с.11-12).

Дані договори Корж Ю.В. вважає недійсними, у зв`язку з чим оскаржив їх у судовому порядку.

Разом з тим, твердження позивача про те, що під час підписання договорів грошові кошти не передавалися, а також посилання на те, що договори було укладено під збігом тяжких обставин, не знайшли свого доведення у суді, а відтак не можуть бути підставою для задоволення позову.

За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2. договору №1/15 та № 2/15 сторони погодили, що підписанням договору позичальник підтвердив факт одержання ним від позикодавця позики в розмірі, визначеному договором. Сторони свідчать про те, що належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця позичальнику.

Судом встановлено, що на підставі договору №1/15 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.06.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.11.2017, з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 347 035,23 дол. США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.04.2017, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2017, з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики №2/15 від 19.12.2015 у розмірі 330 126,00 дол. США основного боргу та 69 833,80 дол.США відсотків.

Письмова форма договору позики свідчить не тільки про факт укладення договорів, а й про факт передачі коштів за договором позики.

Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу.

За правилами ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч.1 ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Перелік тяжких обставин навів Верховний Суд України у своїй Постанові від 19.03.2014 №6-2цс14. На думку Верховного Суду України, тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти правочин.

Правочини, що укладаються під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Попри вимоги закону, позивач не навів суду доказів про те, що правочини було вчинено ним під впливом тяжкої обставини.

Посилання на наявність іншого цивільного провадження у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за договорами за 2012 рік може свідчити лише про ймовірне існування обставин, для усунення яких необхідно було укладати нові договори позики у 2015 році. Однак, твердження позивача про те, що такі договори у 2015 році укладалися на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_3 , не знайшли свого доведення у суді.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 256, 629, 1054, 1078 ЦК України, ст. ст. 200, 206, 259,265, 268, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 у задоволенні його позову до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання через Подільський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лишу вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 28 грудня 2018 року.

Суддя Т. В. Войтенко