Справа № 465/2569/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/2875/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про зобов'язання передати у власність нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та визнання за ним права власності на нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м., в будинку АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, зобов"язано ОСОБА_5 передати ОСОБА_4 у власність нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1.Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м., що позначене на поверховому плані під літерами 88-1, 88-2, 88-9, 88-10, 88-11, в будинку АДРЕСА_1

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3,яка не була залучена до участі у розгляді справи в суді першої інстанції, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що спірний будинок разом із нежитловими приміщеннями з 1987 року перебував на балансі Радянської районної ради народних депутатів м. Львова, а після набуття Україною незалежності у відповідності до Постанови КМУ від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)» був переданий у комунальну власність територіальної громади м. Львова. Також, 18.04.2007 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за № 18573371 було зареєстровано право власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на спірний будинок, і як вбачається з довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 13.01.2017 року реєстрація права власності на нежитлові приміщення за адресою вул. Ак.Лазаренка, 5 в м. Львові за іншими особами до 29.12.2013 року не проводилась. Тобто, задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції було взято до уваги лише укладений 10.10.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 договір зберігання нежитлових приміщень площею 58,00 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, при цьому наявність у ОСОБА_7, ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на спірні нежитлові приміщення судом не досліджувались. Крім того, 10.07.2006 року Управлінням комунального майна Львівської міської ради спірні нежитлові приміщення були передані в оренду Львівському комунальному підприємству «Вулецьке» згідно договору оренди нерухомого майна № Ф-4507-6, що підтверджує право власності територіальної громади м. Львова на вказані приміщення. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ухиляється від оформлення у встановленому законом порядку права власності на приміщення по АДРЕСА_1, чим порушує право позивача, який, на думку суду, правомірно набув у власність згадане приміщення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно зі ст. 951 ЦК України якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.10.2003 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали договір зберігання, за умовами якого ОСОБА_7 передав на зберігання ОСОБА_4 нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м., яке знаходяться за адресою АДРЕСА_1, строк збергігання до 10.10.2010 року, що підтверджується актом приймання-передачі від 10.10.2003 року.

Актом обстеження нежитлових приміщень ЛКП „Вулецьке" від 15.09.2009 року та попередженням ЛКП „Вулецьке" № 302вих від 24.09.2009 року підтверджується, що приміщення за адресою АДРЕСА_1 у м.Львові знаходиться в незадовільному стані, зокрема, пошкоджені вікна та двері, відсутні водопровідні труби, електропроводка, пошкоджена штукатурка та підлога.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 04.05.2011 року до договору зберігання від 10.10.2003 року, укладної між сторонами, у зв"язку зі значним пошкодженням переданого на зберігання нежитлового приміщення площею 58,00 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_7 відмовився від його прийняття зі зберігання. ОСОБА_4 компенсував ОСОБА_7 вартість пошкодженого приміщення в розмірі 250 000,00 грн., про що свідчить розписка ОСОБА_7 від 04.05.2011 року.

Згідно з п.3 додаткової угоди приміщення площею 58,00 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, переходить у власність ОСОБА_4 з моменту укладення цієї угоди. Відповідно до копії поверхового поверху приміщення по АДРЕСА_1 позначене під літерами 88-1, 88-2, 88-9, 88-10, 88-11.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 17.05.2012 року ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_5 письмово пояснила, що на нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м. в будинку АДРЕСА_1, як спадкоємець, не претендує.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що висновку, що ОСОБА_5 слід зобов»язати передати ОСОБА_4 у власність нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та визнати за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м., що позначене на поверховому плані під літерами 88-1, 88-2, 88-9, 88-10, 88-11, в будинку АДРЕСА_1

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачем право власності на нежитлове приміщення площею 58.00 кв.м у будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції не врахував, що набуття права власності має бути правомірним і право власності можна набути з передбачених законом підстав, які судом першої інстанції взагалі не досліджувались.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не з»ясував, чи належало на праві власності та на якій правовій підставі спірне нежитлове приміщення ОСОБА_7, ОСОБА_5, підстави набуття ними права на спірне приміщення і чи таке взагалі набувалось ними у власність.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, зокрема, договору зберігання, укладеному 10.10.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, додатковій угоді від 04.05.2011 року до договору зберігання від 10.10.2003 року, не звернув уваги на те, що у згаданих угодах взагалі відсутня інформація про належність нежитлового приміщення ОСОБА_7, інформація про наявність документів на підтвердження набуття ним права власності на це приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не з»ясував підстав належності ОСОБА_7 на праві власності нежитлового приміщення площею 58.00 кв.м в будинку АДРЕСА_1, що позначені на поверховому плані під літерами 88-1, 88-2, 88-9, 88-10, 88-11, та ухвалив оскаржуване рішення за відсутності правовстановлюючих документів на підтвердження належності спірного нежитлового приміщення на праві власності саме ОСОБА_7, і за відсутності таких, враховуючи зміст права власності, не з»ясував питання правомірності розпорядження спірним нерухомим майном, оскільки з врахуванням положень ст. 317 ЦК України лише власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 про зобов»язання ОСОБА_5 передати ОСОБА_4 у власність нежитлове приміщення площею 58,00 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, суд першої інстанції не з»ясував, чи набула ОСОБА_5 спірне приміщення у власність, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження набуття ОСОБА_5 спірного приміщення у власність в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 чи з інших підстав, передбачених законом, чи володіла, користувалася спірним приміщенням і з яких, передбачених законом підстав.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, всупереч вимогам ст. ст. 81 ЦПК України, ст. ст. 10, 60 ЦПК 2004 року, ні позивачем, ні відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження належності ОСОБА_7, ОСОБА_5 на підставі права власності чи з інших підстав нежитлового приміщення площею 58.00 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_1, що позначені на поверховому плані під літерами 88-1, 88-2, 88-9, 88-10, 88-11, правовстановлюючі документи на підтвердження їх права на спірне приміщення в матеріалах справи відсутні.

На переконання колегії суддів за відсутності правовстановлюючих документів про належність ОСОБА_7, ОСОБА_5 на праві власності нежитлового приміщення площею 58.00 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_1, що позначені на поверховому плані під літерами 88-1, 88-2, 88-9, 88-10, 88-11, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4, а відтак оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд спарви, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Пункт 7 ч.1 ст. 255 ЦК України передбачає,що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, яка була однією зі сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Листом Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області від 31.03.2018 року №856/04-06 підтверджується наявність актового запису про смерть №1811 від 04.12.2017 року, складеного на гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво, ухвалою колегії суддів апеляційного суду 02.04.2018 року постановлено ухвалу про зупинення апеляційного провадження у справі до вступу у справу правонаступника після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як вбачається з листа за підписом завідувача П»ятої Львівської державної нотаріальної контори від 23.06.2018 року №1964/01-16, що згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №52392019 від 22.06.2018 року спадкова справа після смерті ОСОБА_4 в П»ятій Львівській державній нотаріальній конторі не заводилась. В інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №52392019 від 22.06.2018 року, відсутня інформація про відкриття спадкової справи і підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину спадкодавця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Зважаючи на відсутність заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, відстуність інформації про спадкоємців після смерті ОСОБА_4, відстуність доказів на підтвердження прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду, як незаконне, підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі у зв»язку зі смертю позивача, ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, п.4 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2013 року - скасувати, провадження у справі - закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.08.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.