Справа № 758/9583/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

10 грудня 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюк В.В., за участю секретаря судового засідання Луценко К.І., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що перебувала з відповідачем у шлюбі, але сімейне життя не склалося через різні погляди на шлюб та сім'ю, тому шлюб було розірвано. Від вказаного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З моменту розірвання шлюбу сторони проживають окремо, син проживає разом з матір'ю. Вказала, що батько жодним чином не бере участі у вихованні сина, останній перебуває на повному утриманні матері. На даний час позивач разом із сином проживають за адресою: АДРЕСА_1. Однак, відповідач не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, а відтак, виникають складнощі у отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, у тому числі виїзд, за межі Автономної Республіки Крим до материкової частини України. Крім того, в Київській області у позивача проживає рідна сестра, з якою у останньої гарні відносини, а відтак, має бажання відвідувати її з сином, окрім того, позивач має бажання оздоровлювати дитину за межами АР Крим на території материкової України.

До початку судового засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, у якій зазначила, що позов підтримує та просить його задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечували.

Відповідач на призначені судові засідання 04.10.2018 р. та 10.12.2018 р. не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідач правом на участь в судових засіданнях не скористався, за таких обставин, керуючись ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників даного судового розгляду, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки сімейне життя не склалося через різні погляди на сім'ю та шлюб, а відтак, в подальшому між сторонами шлюб було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження (Серія НОМЕР_3), виданого 13.09.2004 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Севастополя (а.с. 12).

З наданих позивачем документів вбачається, що дитина проживає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. Зазначила, що в Київській області проживає рідна сестра позивача, з якою остання спілкується та має намір до неї приїжджати з дитиною, окрім того, має бажання та можливості оздоровлювати дитину за межами АР Крим на території материкової України, а відтак, позивач вирішила в інтересах дитини здійснити виїзд з материкової частини України з сином до рідної сестри, однак, в зв'язку з анексією АР Крим російською федерацією, та зміною у зв'язку з цим правил виїзду громадян України за її межі, а саме, що згідно п. 1 ст. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, в'їзд та виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, не має можливості скористатися своїм правом на вільний вибір місця проживання. На даний час позивачу не відоме місце перебування відповідача, оскільки після розірвання шлюбу останні втратили зв'язок.

Ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

За Принципом 6 цієї Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Як вказала у своїй позовній заяві позивач, вона разом з дитиною проживає в АР Крим, м. Сімферополь, а рідна сестра проживає у м. Буча, Київської обл., та у зв'язку з наявною політичною ситуацією, що склалася в Україні, вона не може разом з дитиною приїздити до родичів, оскільки відповідач не надає на те згоди.

Судом встановлено, що позивач має зареєстроване місце проживання у м. Севастополь АР Крим (Україна), що підтверджується копією паспорта наданої в матеріали справи (а.с. 9 звороту)

Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність v вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно частини 2 статті 154 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), батьки дитини мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини.

Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Правилами оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянинаУкраїни для виїзду за кордон, виданий дітям громадян України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянинаУкраїни для виїзду за кордон одного з батьків, у якій, відповідно до правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 років, здійснюється лише за згодою батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду за кордон досягли повноліття. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріальною згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з Українигромадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України, до якої належить: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над вказаними територіями, - є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 10 цього Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Однак, ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до ч. 1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За приписами ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Положенням ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається з матеріалів справи з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти у розмірі 600 грн. та додаткові витрати на лікування ОСОБА_4 у розмірі 200 грн. щомісячно (а.с. 13-14).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів станом на 11.04.2018 р. відповідач має заборгованість у розмірі 23 400 грн. (а.с. 23).

Крім того, постановою старшого державного виконавця ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у Херсонській області Осіповою І.Г. було тимчасово обмежено відповідача у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с. 19). Отже, відповідач неналежно виконує свої батьківські обов'язки, не піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3. Останній не позбавлений батьківських прав відносно своєї дитини ОСОБА_4.

Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Узагальненням судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8).

Відповідно до статей 12, 76-81 Цивільно-процесуального Кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд приймає до уваги, що є необхідність виїзду дитини з тимчасово окупованої території АР Крим для відвідування та спілкування з родичами, які проживають у м. Буча, Київської обл., з метою відпочинку, оздоровлення, всебічного розвитку дитини, з урахуванням неможливості отримання позивачем такої згоди у відповідача, а відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заснованими на законі, та такими, що відображають права та інтереси дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст.7, 141, 150, 155, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Правил перетинання державного кордону громадянамиУкраїни, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, ст. ст. 4, 10-13, 76-80, 82-83, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька - задовольнити;

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 дозвіл на оформлення документу для виїзду за межі Автономної Республіки Крим до материкової частини України малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди його батька ОСОБА_2;

Надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 на тимчасові неодноразові виїзди/ в'їзди за межі Автономної Республіки Крим до материкової частини України малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2;

Надати дозвіл матері дитини, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди його батька ОСОБА_2, за межі України до досягнення дитиною повноліття;

Надати дозвіл матері дитини, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, на тимчасовий багаторазовий виїзд малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини, ОСОБА_2, до досягнення дитиною повноліття, а саме, до Турецька Республіка, Арабська Республіка Єгипет, Грецька Республіка, Польща (Республіка Польща), Білорусь (Республіка Білорусь), Республіка Болгарія, Словацька Республіка, Федеративна Республіка Німеччина, Королівство Нідерландів, Французька Республіка, Королівство Іспанія;

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9 (адреса: АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у розмірі в розмірі 1 409 (одна тисяча чотириста дев'ять) гривень 60 копійок;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2);

відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9 (адреса: АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1);

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду;

Позивачем рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання через Подільський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення;

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Подільського районного

суду м. Києва В.В. Гребенюк