ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 504/2232/14-ц

провадження № 61-9180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комінтернівська селищна рада Комінтернівського району Одеської області, Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області, ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2016 року, ухвалене колегією суддів у складі: Драгомерецького М. М., Панасенкова В. О., Парапана В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити певні дії, визнання частково недійсним та частково скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку.

Посилався на те, що йому належить на праві власності житловий будинок з надвірними господарчими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2006 року, постановленою у іншій справі, затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , однією з умов якої було залишення у спільному користуванні сторін огорожі № 1-3 та брукування-ІІ по вул АДРЕСА_1 .

30 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , до складу якої увійшли залишені у спільному користуванні огорожа № 1-3 і брукування-ІІ.

16 травня 2012 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку та цієї земельної ділянки і ОСОБА_2 встановила огорожу, якою фактично відгородила земельну ділянку, залишену мировою угодою у спільному користуванні сторін, встановила вхідні двері напроти вхідних дверей позивача і навіс над своїми дверима, який примикає до будинку позивача, створює шум і галас.

Оскільки ОСОБА_2 створює умови, що призводять до істотного порушення права користування власністю, позивач просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 , в частині земельної ділянки спільного користування; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою спільного користування, перенести огорожу, знести навіс, замурувати вхідні двері, заборонити їй вчиняти такі дії у подальшому; визнати частково недійсним та частково скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 3 грудня 2015 року, постановленим у складі судді Барвенка В. К., позов задоволено частково. Визнано частково недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданий ОСОБА_3 Комінтернівською селищною радою Комінтернівського району Одеської області 30 грудня 2010 року, з відміткою на звороті, проставленою приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області від 16 травня 2012 року, про перехід права власності до ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу земельної ділянки в частині огорожі № 1-3 та ІІ-брукування.

Зобов`язано ОСОБА_2 перенести огорожу, встановлену у дворі земельної ділянки спільного користування, на відстань один метр від бордюру, знести навіс, який фактично примикає до будівлі та прикріплений до житлового будинку АДРЕСА_1 , і належить ОСОБА_1

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні належним йому житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, присадибною земельною ділянкою, територією двору і огорожею № 1-3 та ІІ-брукуванням, що залишені у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 У задоволенні позову у іншій частині відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання частково недійсним і часткового скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив із доведеності порушення прав позивача на користування огорожею і брукуванням, що за умовами мирової угоди залишені у спільному користуванні колишніх співвласників.

Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції вважав ці вимоги недоведеними.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання частково недійсним і часткового скасування державного акта на право власності на земельну ділянку апеляційний суд виходив із того, що відповідно до акта від 17 грудня 2010 року про встановлення (відведення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходилась у користуванні ОСОБА_3 , та прийому-передачі межових знаків на зберігання, будь-яких заперечень з боку ОСОБА_1 або його представників щодо меж земельної ділянки заявлено не було. Оскільки ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельної ділянки та житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , підстав для задоволення позову щодо неї немає.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на ненадання апеляційним судом належної оцінки доказам того, що спірна частина земельної ділянки, залишена у спільному користуванні сторін, помилково увійшла до складу земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_3 , і відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні спільною частиною земельної ділянки.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, оскільки на час придбання нею земельної ділянки будь-яких заперечень з боку позивача щодо меж земельної ділянки не було. Підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу також відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 1 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2006 року затверджено мирову угоду, укладену ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за умовами якої між сторонами проведено поділ житлового будинку по АДРЕСА_1 та залишено у спільному користуванні огорожу № 1-3 і брукування-ІІ.

ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 .

30 грудня 2010 року Комінтернівською селищною радою Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_3 . видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_3 , розташовану по АДРЕСА_1 .

За даними акта від 17 грудня 2010 року про встановлення (відведення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходилась у користуванні ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , та прийому-передачі межових знаків на зберігання, проведено обстеження і встановлення в натурі меж земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_3 , для подальшого використання за призначенням. Заперечень суміжних користувачів, у тому числі ОСОБА_1 , щодо меж земельної ділянки акт погодження не містить.

До складу земельної ділянки, що передана у власність ОСОБА_3 , увійшла земельна ділянка, на якій розташовані залишені у спільному користуванні сторін огорожа № 1-3 і брукування-ІІ.

16 травня 2012 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 два договори купівлі-продажу: житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у частині визнання частково недійсним і часткового скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, апеляційний суд виходив з недоведеності позовних вимог у цій частині.

Касаційний суд погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 10, статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку, до складу якого увійшли залишенні у спільному користуванні огорожа № 1-3 і брукування-ІІ, з порушенням норм закону, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Висновки апеляційного суду у цій частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, про неврахування апеляційним судом того, що залишені у спільному користуванні огорожа № 1-3 і брукування-ІІ не могли бути предметом договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є помилковими, оскільки на час укладення цього договору огорожа № 1-3 і брукування-ІІ належали ОСОБА_3 на праві власності.

Доводи касаційної скарги про безпідставне неврахування апеляційним судом при вирішенні позову в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку умов мирової угоди, укладеної між позивачем та ОСОБА_3 , відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки встановлено, що її умови щодо розподілу будинку та земельної ділянки сторонами фактично виконані. При відведенні ОСОБА_3 в натурі земельної ділянки і встановленні в натурі її меж із віднесенням до складу його земельної ділянки спірних огорожі № 1-3 і брукування-ІІ позивач як суміжний користувач щодо таких меж земельної ділянки заперечень не заявляв.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на його законність не впливають, оскільки зводяться до повторної переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанції, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик