Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 523/8544/15-ц

провадження № 61-2401св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року у складі судді Гудіної Н. І. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2016 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Процик М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (далі - Інспекція ДАБК в Одеській області) про визнання права забудовника.

Позов обгрунтовано тим, що він є власником 1/2 частини жилого будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1. На проведення та виконання будівельних робот з реконструкції будинку попереднім власником будинку ОСОБА_5 отриманий дозвіл від 04 листопада 1997 року №372/97 та розроблена відповідна проектна документація його реконструкції, газифікації, водокористування. Відповідач ОСОБА_4, який є співласником ? частини спірного будинку, чинить перешкоди, між сторонами постійно виникають спори про порядок користування і володіння будинком, землею та витрат щодо сплати комунальних послуг, прийняття будинку в експлуатацію після його реконструкції.

Угоди про спосіб виділення частки позивача із загального майна з відповідачем не досягнуто.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати за ним право забудовника щодо реконструйованого двохповерхового житлового будинку: загальною площею 139,7 кв. м, загальна площа житлових приміщень 87,8 кв. м, що складає п'ять кімнат (на першому поверсі - кімната площею 29,3 кв. м, на другому - кімната 10,7 кв. м, кімната 7,1 кв. м, кімната 20,4 кв. м , кімната 20,3 кв. м), допоміжних 51,9 кв. м (коридор 3,4 кв. м, кухня 6,9 кв. м, кухня 16,5 кв. м, коридор 6,4 кв. м, санвузол 4,4 кв. м, сходова клітина 2,3 кв. м, коридор 5,2 кв. м, коридор 2,2 кв. м, кладова 4,6 кв. м) будинку за адресою: АДРЕСА_1, з правом здачі будинку в експлуатацію та отримання на своє ім'я документів, що посвідчують право власності. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду, оскільки він просить визнати за ним право забудовника, що не відповідає вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року змінено в частині мотивування підстав відмови у позові. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що звертаючись до суду з позовом про визнання за ОСОБА_3 права забудовника щодо реконструйованого будинку, позивач посилався на відмову відповідача щодо прийому будинку в експлуатацію відповідно до чинного законодавства. Відмова відповідача в отриманні декларації про введення будинку в експлуатацію є обґрунтованою, оскільки між сторонами існує спір щодо законності проведеної реконструкції будинку і зміни рівності часток співвласників спірного домоволодіння.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що в обґрунтування проведеної реконструкції позивач надав технічний паспорт, який відображає фактичний стан жилого будинку після проведення реконструкції будинку, який не узгоджується з технічними умовами проекту за 1997 рік № 392, згідно з яким надавався дозвіл на реконструкцію. Отже, позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_3 права забудовника щодо реконструкції будинку є необґрунтованими. Позовні вимоги про визнання за позивачем права здачі в експлуатацію та отримання на своє ім'я документації, що посвідчує право власності на спірний будинок, є похідними від визнання за позивачем права забудовника на спірний будинок, а тому не підлягають задоволенню.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що підстава звернення позивача до суду є порушення його прав щодо введення в експлуатацію будинку після його реконструкції.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення.

08 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

НОМЕР_1 грудня 2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Інспекція ДАБК в Одеській області, про визнання права забудовника призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що станом на 2007 року реконструкція жилого будинку фактично завершилась згідно з проектом реконструкції. Введення будинку в експлуатацію в установленому порядку неможливо у зв'язку з відмовою ОСОБА_4, оскільки він чинить перешкоди у доступі інженерам Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», архітектора та інженерів технічного нагляду. Відповідач відмовляється від подання та підпису відомостей щодо реконструкції будинку, а саме - декларацію про готовність об'єкта до експлуатації в Інспекцію ДАБК в Одеській області.

З 2007 року по 2014 рік відповідач порушував право ОСОБА_5, а з 2014 року до сьогодні порушує право ОСОБА_3 як забудовника на введення реконструкції будинку в експлуатацію та відповідно право на державну реєстрацію права власності на ? частку реконструйованого будинку, отримання правовстановлюючого документа на ? частину реконструйованого будинку.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, майнове право, яке можна визначати як «право очікування» є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Він вибрав спосіб захисту своїх прав забудовника шляхом звернення до суду з позовом про визнання за ним право забудовника з правом введення будинку в експлуатацію, незалежно від волі відповідача ОСОБА_4 Висновки суду апеляційної інстанції про те, що між сторонами існує спір щодо законності проведеної реконструкції будинку, як наслідок зміни рівності часток співвласників спірного домоволодіння є безпідставними. Предметом спору не є питання законності або незаконності проведення реконструкції будинку, та не є встановлення або зміна розміру часток співвласників реконструйованого будинку. Сторонам у справі належить по ? частки реконструйованого будинку. Предметом спору є саме захист прав позивача, які не визнаються відповідачем, оскільки в добровільному порядку спір не вирішено. Апеляційний суд не навів підстави щодо відмови в позові.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07 серпня 1996 року № 16022, укладеного на Одеській товарній біржі, ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 придбали будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 53,50 кв. м, який складається з трьох кімнат жилою площею 38,3 кв. м (а.с.68-70).

Після придбання ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 спірного домоволодіння, вони отримали дозвіл на виконання будівельних робіт від 04 листопада 1997 року № 372/97 (а.с.26-28).

Згідно з висновком Головного управління архітектури та містобудівництва від 15 липня1997 року № 49/97-Л судами встановлено, що замовниками проекту реконструкції будинку є ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яким було погоджено проект реконструкції жилого будинку (а. с.92-97).

Відповідно до проекту за 1997 рік № 392 реконструкції з надбудовою другого поверху жилого будинку, АДРЕСА_1 затвердженого розпорядженням Ленінської районної адміністрації від 01 жовтня 1997 року № 401, після реконструкції загальна площа будинку має становити 132,5 кв. м, жила площа 81,6 кв. м, будівельний об'єм 507 ,0 кв. м та реконструкція має бути проведена відповідно до ситуаційного плану забудови.

Судами встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2007 року визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, зареєстрований 07 серпня 1996 року на Одеській товарній біржі, реєстраційний номер 16022. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину домоволодіння, НОМЕР_1, яке розташоване на земельній ділянці площею 468 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 та складається з літ «А»/І/1 -тамбур, 2 - коридор, 3-жила кімната, літ»А» /ІІ/1-тамбур, 2-3-жилі кімнати, літ «Б»- вбиральні, І-мостіння, №1-5 огорожі (а.с.75).

Згідно договору дарування від 16 січня 2014 року ОСОБА_5 передав безоплатно позивачу ОСОБА_3 у власність 1/2 частину домоволодіння НОМЕР_1 що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами.

Із змісту вказного вище договору, домоволодіння, відповідно до відомостей зазначених у технічному паспорті, що виданий Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 01 серпня 1996 року, в цілому складається з одного жилого будинку з черепашнику під літ «А», загальною площею - 53,5 кв. м, зокрема, жилою - 38,3 кв. м; вбиральня - літ «Б», огорожа - № 1-5, мостіння - І, розташованих на земельній ділянці загальною площею 468 кв. м, що знаходиться у фактичному користуванні.(а.с. 9 ,10).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Одеська міська рада про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено частково.

Виділено у користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 161 кв.м, домоволодіння АДРЕСА_1 яка на плані-схемі (додаток № 2) відображена літерами ИЕЖЗ (зелений колір), а саме: від точки «И» довжиною 25,40 м, до точки «Е»; далі від точки «Е» поворот праворуч під прямим кутом вздовж задньої межі земельної ділянки довжиною 6,285 м, то точки «Ж»; далі від точки «Ж» вздовж правої бокової межі земельної ділянки довжиною 25,40 м, до точки «З»;далі від точки «З» довжиною 6,43 м., до точки «И». Виділено укористування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 161 кв.м, в домоволодінні АДРЕСА_1 яка на плані-схемі (додаток №2) відображена літерами ГДЕИ (червоний колір) та описується таким чином: від початкової точки «Г» вздовж правої бокової межі земельної ділянки довжиною 25,40 м, до точки «Д»; далі від точки «Д» вздовж задньої межі земельної ділянки довжиною 6,285 м, до точки «Е»; далі від точки «Е» поворот праворуч під прямим кутом довжиною 25,40 м, до точки «И»; далі від точки «И» довжиною 6,43 м, до точки «Г». Залишено у спільному користуванні співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 162 кв. м, в домоволодінні НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 яка на плані-схемі (додаток № 2) відображена літерами АБВГИЗ (білий колір), а саме: від початкової точки «А» вздовж фасадної межі земельної ділянки довжиною 12,34 м, до точки «Б»;далі від точки «Б» вздовж лівої бокової межі земельної ділянки довжиною 11,54 м, до точки «В»;далі від точки «В» вздовж бокової межі земельної ділянки ламаною лінією довжиною 1,06 м + 0,6 м до точки «Г»; від точки «Г» довжиною 12,86 м до точки «З»; далі від точки «З» вздовж правої бокової межі земельної ділянки довжиною 13,12 м до початкової точки «А» (а. с. 29-31).

З урахуванням встановлених судами обставин у справі, оцінених у справі доказів та пояснень відповідача у суді апеляційної інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач не погоджується з законністю проведеної реконструкції будинку, оскільки реконструкція будинку проведена без дотримання умов дозволу на виконання будівельних робіт від 04 листопада 1997 року № 372/97, не були дотримані санітарні норми, будівельні та технічні норми, реконструкція будинку не відповідає проектній документації та плану реконструкції.

Зокрема, встановлено, що ОСОБА_3 демонтував міжкімнатні капітальні стіни, з двох повноцінних окремих, з різними ходами кімнат та коридору, утворено величезний зал, що може вплинути на конструктивну міцність всього будинку. Було закладено вікно в кімнаті, чим порушено існуючий технічний план, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такими діями позивача порушено права відповідача, як співвласника на користування належною йому 1/2 частини спірного домоволодіння, позивач намагається протиправно збільшити свою частку домоволодіння за рахунок частки відповідача.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду про визнання за ним права забудовника щодо реконструйованого спірного двохповерхового жилого будинку на підставі статей 16, 328, 331, 386 ЦК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Стаття 18 Закону &qupt;Про основи містобудування&qum:; передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавствомпорядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Із змісту уточнених позовних вимог (а. с. 114) вбачається, що як на підставу позову позивач посилався на те, що будинок реконструйовано у 2007 році згідно з дозволом на виконання будівельних робіт - реконструкцію № 372/97 від 4 листопада 1997 року.

Апеляційний суд, відмовляючи у позові встановив, що згідно з договором дарування від 16 січня 2014 року ОСОБА_5 передав безоплатно ОСОБА_3 у власність ? частку домоволодіння НОМЕР_1, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та спорудами.

З урахуванням відомостей зазаначених у договорі дарування, суд апеляційної інстанції встановив, що за цим договором 1/2 частини реконструйованого будинку, ОСОБА_3 прийняв у дар ? частку всіх будівельних матеріалів реконструйованої частки домоволодіння, а також нові господарські будівлі та споруди - сарай з двома туалетами за вказаною адресою, яке належало дарувальнику ОСОБА_5 (попередньому власнику) на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 04 листопада 1997 року № 372/97 (а. с.11).

Суд апеляційної інстанції також встановив, що згідно цього договору був складений акт прийому-передачі ? частки реконструйованого домоволодіння (а. с.12).

На підставі договору дарування позивач зареєстрував своє право власності в установленому порядку, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 січня 2014 року (а. с. 8).

Однак, у вказаній справі, позивачами не надано доказів введення об'єктів нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права забудовника на об'єкт незавершеного будівництва, який ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 1997 року до цього часу не прийнято в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Згідно із частиною другою статті 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 386, 391 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною четвертою статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з частиною другою статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до частин другої, третьої статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відмова відповідача про отримання декларації щодо введення будинку в експлуатацію є обґрунтованою, оскільки між сторонами існує спір щодо законності проведеної реконструкції будинку, а як наслідки до зміни рівності часток співвласників спірного домоволодіння.

Вирішуючи спір, суд також взяв до уваги наданий позивачем технічний паспорт (а. с. 115 - 119), в якому відображено фактичний стан жилого будинку після реконструкції будинку, який не узгоджується з технічними умовами проекту № 392 за 1997 року згідно якого надано дозвіл на реконструкцію (а. с. 15-25).

Таким чином, частка домоволодіння, що знаходиться у володінні та користуванні ОСОБА_3 не відповідає цим технічним відомостям згідно з умовами договору дарування.

З огляду на встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання за позивачем право забудовника щодо реконструйованого будинку, а позовні вимоги ОСОБА_3 про визначення за ним права здачі в експлуатацію та отримання на своє ім'я документації, що посвідчує право власності на спірний будинок є похідними.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач звернувся за захистом своїх порушених прав відповідно до статті 15 ЦК України про порушення його права на введення в експлуатацію будинку після його реконструкції.

Отже, висновки судів першої інстанції та апеляційної інстанції ґрунтуються на встановлених обставинах, належним чином оцінених судами доказах.

Вирішуючи справу, апеляційний суд правильно встановив правовідносини сторін і визначив норми матеріального права, що їх регулюють, та дослідивши докази у справі, дав їм належну оцінку і, з урахуванням вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав про визнання за ОСОБА_3 права забудовника.

Статтею 1 Закону України &q?бу;Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень&qusp; визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавствомпорядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Однак, у вказаній справі, позивачами не надано доказів введення об'єктів нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права забудовника на об'єкт незавершеного будівництва, який ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 1997 року по цей час не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Доводи касаційної скарги про відмову відповідача від подання та підпису відомостей щодо реконструкції будинку, а саме - декларацію про готовність об'єкта до експлуатації в Інспекцію ДАБК в Одеській області та не надає згоди на введення новоствореного ОСОБА_3 об'єкта нерухомості в експлуатацію, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази того, що позивач звертався до ОСОБА_4 із відповідним проханням, а останній відмовився надати таку згоду.

Посилання у касаційній скарзі про те, що станом на 2007 року реконструкція жилого будинку фактично завершилась згідно з проектом реконструкції та введення будинку в експлуатацію в установленому порядку було неможливо у зв'язку з відмовою ОСОБА_4 у доступі інженерів комунального підприємства не заслуговують на увагу, оскільки відсутні документи про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів та спростовуються наявним у матеріалах справи договором дарування від 16 січня 2014 року, згідно якого позивач отримав у дар ? частку спірного домоволодіння з відповідними надвірними будівлями та спорудами загальною площею 53,5 кв. м (а. с. 9).

Посилання у касаційній скарзі на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, згідно якого, майнове право, яке можна визначати як «право очікування» є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав є безпідставними, оскільки спір відповідно до цієї постанови виник між сторонами про визнання договору іпотеки майнових прав частково недійсним та зобов'язання вчинити певні дії та не стосується предмету конкретних правовідносин, зокрема, про визнання за позивачем права забудовника.

Доводи касаційної скарги про те, що предметом спору є саме захист прав позивача, апеляційний суд не взяв до уваги рішення міжвідомчої комісії Ленінської районної адміністрації протокол № 6 від 30 вересня 1997 року, дозволу Інспекції ДАБК м. Одеси на виконання будівельних робіт від 04 листопада 1997 року № 372/97, проекту реконструкції будинку за 1997 рік № 392 не спростовують висновки судів про наявність спору між сторонами.

Доводи касаційних скарг не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення судових рішень без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

СуддіВ. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик