Справа № 408/1575/18-ц
Провадження № 2/408/836/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2018 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд у складі:

головуючого-судді: Кускової Т.В.

при секретареві: Сіпаковій Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Біловодська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_4) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 20 січня 1987 року на підставі рішення Біловодського райвиконкому Луганської області йому був виданий ордер на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

30 травня 1992 року він уклав з Біловодським комбінатом комунальних підприємств договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Так як квартира була придбана в період шлюбу і його колишня дружина, відповідач у справі - ОСОБА_2 мала право на Ѕ частину квартири, 27 серпня 1997 року державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину квартири.

Зазначив, що у січні 2018 року вирішив подарувати свою частину квартири доньці, та у зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу квартири ним був загублений, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу дублікату договору купівлі-продажу квартири від 30.05.1992 року, на що отримав відмову, оскільки справи Біловодської нотаріальної контори до 2000 року включно були передані на зберігання до Луганського обласного державного нотаріального архіву.

На заяву позивача 21 лютого 2018 року Луганський обласний державний нотаріальний архів дав відповідь в якій вказав, що весь архівний фонд, всі справи, в тому числі і вказаний договір купівлі-продажу квартири, знаходяться в м. Луганську, на території тимчасово непідконтрольній Україні, тому на сьогоднішній день надати інформацію неможливо.

Вказує, що у зв'язку з тим, що він не має можливості отримати дублікат договору купівлі-продажу квартири, він не має можливості укласти договір дарування, тобто відсутність правовстановлюючого документа, позбавляє його можливості розпоряджатися належним майном, а отже, і реалізувати в повній мірі права власника.

У зв'язку з наведеним просив суд визнати за Євтушенко Миколою Стефановичем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, що складається із кімнат: 19-1 коридор, 19-2 коридор, 19-3 жила, 19-4 жила, 19-5 жила, 19-6 жила, 19-7 кухня, 19-8 ніша, 19-9 ванна, 19-10 вбиральня, у тому числі жилою площею 50,9 кв.м.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, звернувся до суду з заявою в якій просить розглядати справу за її відсутності, позов визнає та заперечень не має.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист своїх цивільних прав та інтересів.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 20 січня 1987 року на підставі рішення Біловодського райвиконкому ОСОБА_1 був виданий ордер на житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. До складу родини входили дружина ОСОБА_2, дві доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.14).

Із ксерокопії договору, посвідченого державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Доброскоковою Г.О. 30 травня 1992 року за реєстровим №988, вбачається, що Біловодський комбінат комунальних підприємств продав, а ОСОБА_1 купив займану ним квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,8 кв.м., в тому числі житловою площею 50,9 кв.м., що складається із кімнат: 19-1 коридор, 19-2 коридор, 19-3 жила, 19-4 жила, 19-5 жила, 19-6 жила, 19-7 кухня, 19-8 ніша, 19-9 ванна, 19-10 вбиральня (а.с.15).

Копією технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду від 18 лютого 1993 року підтверджується, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с. 9-11).

Ксерокопією свідоцтва про право власності, виданого державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Доброскоковою Г.О. 27 серпня 1997 року на ім'я ОСОБА_2, підтверджується, що в спільному сумісному майні подружжя, придбаному ними за час шлюбу, що складається із квартири АДРЕСА_1, право власності на Ѕ частину належить дружині ОСОБА_2 (а.с.13).

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Біловодським відділом РАГС Луганської області 13 вересня 1994 року, вбачається, що шлюб між сторонами розірвано, актовий запис №54 (а.с.12).

Як вбачається із копії звіту про оцінку майна від 23 лютого 2018 року, ринкова вартість спірної квартири становить 134 000 гривень (а.с.16-30).

Копією постанови Біловодської державної нотаріальної контори №17/02-31 від 05 січня 2018 року, підтверджується факт того, що позивач ОСОБА_1 звертався до нотаріуса з проханням видати йому дублікат договору купівлі-продажу квартири, але отримав відмову мотивовану тим, що справи Біловодської нотаріальної контори по 2000 рік включно були передані на зберігання до Луганського обласного державного нотаріального архіву (а.с.7).

Згідно відповіді Луганського обласного державного нотаріального архіву №204/01-20 від 21 лютого 2018 року, архівний фонд, всі справи, в тому числі і договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Біловодської ДНК Луганської області від 30.05.1992 знаходяться в м. Луганську, на тимчасово окупованій території, яка на даний час не підконтрольна Україні, тому на сьогоднішній день надати інформацію неможливо (а.с. 8).

У правовій позиції від 18 лютого 2015 року, висловленій у справі № 6-244цс14, Верховний Суд України зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Такі ж роз'яснення раніше у п. 37 постанови Пленуму від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, де зазначив, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Перевіривши матеріали справи суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому вони підлягають до задоволення в повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, що складається із кімнат: 19-1 коридор, 19-2 коридор, 19-3 жила, 19-4 жила, 19-5 жила, 19-6 жила, 19-7 кухня, 19-8 ніша, 19-9 ванна, 19-10 вбиральня, у тому числі жилою площею 50,9 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Біловодський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Кускова Т.В.