Справа № 337/813/18
Провадження № 2/323/513/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2018 року м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючої судді -ОСОБА_1,
при секретарі - за участі: представника позивача представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач із позовом до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що з 10.09.2016 року перебував у шлюбі з ОСОБА_6, з якою мають спільну дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач та ОСОБА_6 проживають окремо. Донька на даний час проживає разом із відповідачем. ОСОБА_6 з того часу, як дитина стала проживати з нею окремо, перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною, уникає зустрічей. Постійні сварки, які провокувала відповідач під час спільного проживання, «бруд», який вона виклала у позовній заяві про розірвання шлюбу та її поведінка після розлучення, що виявляється у перешкоджанні в спілкуванні з дитиною та постійних зверненнях до правоохоронних органів із завідомо неправдивими заявами про вчинення позивачем злочинів, спричиняють йому моральні страждання. Моральну шкоду позивач обґрунтовує емоційними та душевними стражданнями, хвилюваннями. Він відчув себе ошуканим та приниженим, що негативно позначилося на його стані здоровя та призвело до порушення його звичного укладу життя, необхідності в судовому порядку відстоювати свої права. Моральну шкоду він оцінює в 35000,00 грн. Крім цього, у позивача та відповідача на час їх спільного проживання був спільний бюджет, який складав 1900,00 доларів США. Вказані кошти відповідач забрала собі при переїзді, тому позивач просить стягнути з відповідача також матеріальну шкоду в розмірі 950 доларів США.

Ухвалою суду від 22.05.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Вказала, що позивач востаннє бачив свою дитину 29.06.2017 року, що приносить йому постійні моральні страждання. В лютому 2018 року Оріхівським районним судом Запорізької області було винесене рішення про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлено графік спілкування з дитиною, який відповідач не виконує. Позивач неодноразово приїздив за місцем проживання відповідача щоб побачитися з дитиною згідно до встановленого графіку, однак відповідача не було вдома. До примусового виконання зазначене рішення було предявлене лише в вересні 2018 року, після того як було скасовано сплату авансового внеску по даній категорії виконавчих документів, оскільки у позивача не було коштів для сплати авансового внеску.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що відповідач не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною. За весь час існування виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про встановлення графіку спілкування з дитиною, позивач жодного разу не зявився у визначені судом дні, що підтверджено актами державного виконавця.

Суд, вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивач з 10.09.2016 року перебував у шлюбі з ОСОБА_6 В шлюбі у сторін народилася дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.11.2017 року у розірванні шлюбу між сторонами відмовлено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини та на утримання дружини.

У січні 2018 року ОСОБА_6 повторно звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу (а.с.43-44). Дані щодо розірвання шлюбу між сторонами в матеріалах справи відсутні.

Як визнано сторонами, з квітня 2017 року вони спільно не проживають.

Згідно до розрахунків заборгованості по аліментам у позивача ОСОБА_5 наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.82-84, 108-109).

Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначила, що «дійсно уникає будь-яких побачень, контактів та іншого з позивачем ОСОБА_5, але не через так звані «примхи», а виключно через побоювання за своє життя через неадекватну поведінку позивача. Права позивача на спілкування з донькою не є порушеними та він зможе спілкуватися з нею тоді, коли почне себе контролювати, буде врівноваженим та не буде чинити дій, які містять погрози, психологічне приниження та інше».

В цьому ж відзиві також відповідачем зазначено: «твердження про те, що я жодного разу не виконала рішення суду про побачення позивача з донькою є безпідставними».

Тобто, фактично відповідачем визнано, що вона уникає зустрічей із позивачем через його поведінку, яка їй не подобається.

Суд погоджується із доводами позивача щодо понесених моральних страждань у звязку із перешкодами у спілкуванні з дитиною, оскільки вони підтверджені наступними доказами.

Згідно до довідки № 768 від 04.06.2018 року виданої Комишуваською селищною радою, ОСОБА_6 фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, без реєстрації, разом із дитиною ОСОБА_7 (а.с.80)

Позивачем надано карту памяті, на якій міститься відеозапис від 29.06.2017 року, на якому видно, що відповідач не дозволяє позивачу взяти на руки дитину, обґрунтовуючи відмову поведінкою позивача. З відеозапису видно, що позивач веде себе нормально згідно до виниклої ситуації (а.с.130).

Згідно до висновку про результати розгляду повідомлення ОСОБА_5, складеного 19.07.2017 року оперуповноваженим Оріхівського ВП, 19.07.2017 року до Оріхівського ВП звертався ОСОБА_5 із заявою про те, що за місцем мешкання ОСОБА_6 її немає. Даний факт був підтверджений проведеною перевіркою (а.с.104).

Як вбачається з виконавчого листа, виданого 23.05.2018 року Оріхівським районним судом Запорізької області, 26.02.2018 року було розглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, та вирішено визначити спосіб участі ОСОБА_5 як батька у вихованні доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з можливістю систематичних побачень, а саме: один раз на тиждень в суботу з 11-00 до 14-00 години за місцем проживання чи перебування дитини в присутності матері дитини ОСОБА_6 (а.с.139).

Як видно із доповідної записки о/у СКП Оріхівського ВП, 19.05.2018 року до Оріхівського ВП надходило повідомлення від ОСОБА_5 про те, що 19.05.2018 року ОСОБА_6 із донькою були відсутні за місцем свого мешкання, внаслідок чого дружина заявника не виконує рішення суду. Також в доповідній записці вказано, що при виїзді на адресу мешкання ОСОБА_6 19.05.2018 року близько 12-00 години за місцем мешкання ОСОБА_6 була відсутня (а.с.100).

Згідно до листів Оріхівського ВП від 10.05.2018 року, 22.05.2018 року, 04.09.2018 року, ОСОБА_5 звертався до відділення поліції із заявами від 28.04.2018 р., 19.05.2018 р. 31.08.2018 р., з приводу невиконання ОСОБА_6 рішення суду про встановлення побачень з дитиною (а.с.152, 154-156).

Вказане свідчить про те, що дійсно права позивача на спілкування з його дитиною порушені, що не може не спричиняти йому моральних страждань.

Стаття 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином, лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У відповідності до вимог п.9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

З урахуванням наведеного суд вважає, що незаконними діями ОСОБА_6 щодо перешкод у спілкуванні з дитиною, позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з її протиправною поведінкою і неможливістю спілкування з донькою.

Суд при визначенні розміру моральної шкоди також враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини відповідача та її майновий стан, а також розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів на утримання дитини та дружини, та виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та співмірності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 500,00 грн.

Суд відхиляє доводи відповідача та її представника щодо того, що актами державного виконавця встановлено неявку позивача для зустрічей з дитиною, оскільки вказані факти стосуються лише періоду часу з вересня 2018 року по жовтень 2018 року.

Доводи позивача за інший період часу відповідачем не спростовані, а навпаки, частково підтверджені відповідачем у наданому відзиві.

Щодо доводів позивача про завдання моральної шкоди шляхом викладення неправдивих даних у позовній заяві про розірвання шлюбу та звернення відповідача до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочину позивачем, суд зазначає наступне.

Дійсно, як свідчить витяг з ЄРДР №0000138 від 18.09.2017 року, ОСОБА_6 зверталася із заявою до правоохоронних органів про те, що ОСОБА_5 систематично виказує про погрози вбивством ОСОБА_6 (а.с.77).

Згідно до ухвали слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2018 року у гаражі, яким користується ОСОБА_5, було проведено обшук. Як видно із мотивувальної частини даної ухвали, із заявою про вчинення злочину звернулася ОСОБА_6 (а.с.96-98).

Однак в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки відповідач, як громадянка України, має право на звернення до правоохоронних органів із заявами про вчинення, на її думку, злочинів. За завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину особа несе відповідальність згідно до положень Кримінального кодексу України.

Позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 завдану моральну шкоду в розмірі 500,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 26.12.2018 року.

Суддя О.П. Гуцал