ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 622/902/17 Головуючий суддя І інстанції Кочнєв О.В.
Провадження № 22-ц/818/909/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: ОСОБА_1,ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року у складі головуючого судді Кочнєва О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи по справі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з майна,

встановив :

18 вересня 2017 року позивач звернулася до суду із відповідним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 169,3 кв.м, житловою площею 127,4 кв.м., з господарським будівлями та спорудами (літ.А-1 будинок, літ. «а» - підвал, літ. «а1» - тамбур, літ. «а2»- ганок, літ. «Б» - гараж, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - альтанка, №1-3 огорожа), розташованого за адресою: Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, вул. Центральна, буд. 9-А та зняти арешт з вказаного будинку, накладений постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_7 від 15.08.2017 року про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні №53714823 з виконання виконавчого листа Золочівського районного суду Харківської області №622/877/15-ц від 29.03.2017 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 174000,00 доларів США за договором позики від 02.07.2015 року та 3775,80 грн. судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

Позовну заяву мотивувала тим, що є порушення її прав як співвласниці майна її чоловіком як при укладанні вищевказаного договору позики, так і її право на житловий будинок як майно, придбане під час перебування у шлюбі відповідно до вимог статей 70 та 71 СК України.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності та зняття арешту з нерухомого майна задовольнити в повному обсязі. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги стягнути з відповідачів у рівних частинах на користь апелянта. При цьому посилалася на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки не відповідають обставинам справи, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вищезазначене майно є об'єктом їх спільної сумісної власності, а на думку суду першої інстанції, позивач не змогла довести суду факт реєстрації спірного будинку за відповідачем ОСОБА_4, а інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26.02.2016 року таким підтверджуючим документом до позовної заяви, поданої 18.09.2017 року, не є. Апелянт вважає такі висновки оскаржуваного рішення необґрунтованими і незаконними.

Послалася на те, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01.01.2016, чинній на дату реєстрації права власності на спірний житловий будинок за відповідачем ОСОБА_4 22.02.2016 року і на дату реєстрації Декларації про готовність обєкта до експлуатації серії ХК № 83) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За ч. 2 ст. 3 вищезазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, право власності ОСОБА_4 на спірний житловий будинок підтверджується відповідним записом про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і жодних додаткових підтверджень такого права у вигляді правовстановлюючих документів не повинно вимагатися.

При цьому, жоден з учасників справи № 622/902/17 не заперечував належність спірного нерухомого майна ОСОБА_4

Зазначив, що у матеріалах справи наявна копія постанови про опис та арешт майна боржника від 15.08.2017 у виконавчому провадженні № 53714823 при примусовому виконанні виконавчого листа Золочівського районного суду Харківської області № 622/877/15-ц від 29.03.2017, якою було здійснено опис та арешт спірного житлового будинку як майна, належного на праві власності ОСОБА_4 Усі наявні у матеріалах справи докази (зокрема, копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 54121388 від 26.02.2016, копія постанови про опис та арешт майна боржника від 15.08.2017, винесеної трохи більше ніж за місяць до подання апелянтом позовної заяви) у своїй сукупності достовірно підтверджували реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_4 Тобто висновок суду першої інстанції про нібито недоведення апелянтом факту реєстрації спірного будинку за ОСОБА_4 є безпідставним.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які зявилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні належні докази реєстрації майна за відповідачем станом на час подання позовної заяви, відсутній спір між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 щодо спільного майна, що дозволяє їм врегулювати свої відносини у позасудовому порядку та визначає, що вимоги позивача є другорядними до первинних вимог відповідача ОСОБА_5 до відповідача ОСОБА_4 про стягнення коштів за судовим рішенням, до виконання якого права позивача щодо спірного домоволодіння не є порушеними

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до змісту ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до п.2 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою №5 від 3 червня 2016року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" розяснено, що позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року№2677-VI) (далі Закон про виконавче провадження).

За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Частиною першої статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За вимогами статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (частина друга статті 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном.

При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Аналогічні роз'яснення містяться і у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами, внесеними його постановою від 25 травня 1998 року № 15), де роз'яснено, що коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ, на яку звертаються конфіскація або стягнення на користь організації, питання про виключення цієї речі з акта опису вирішується відповідно до статті 55 Закону «Про власність» і роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що дані у пункті 7 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може ухвалити рішення звільнити річ з-під арешту і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь організації або іншої особи грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити річ в опису, зобов'язавши відповідну державну податкову інспекцію чи організацію виплатити позивачу відповідну частину її вартості

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при визначенні розміру частки у майні, що належить подружжю, частки боржника у спільній сумісній власності, а також частки неподільної речі суд має виходити з дійсної вартості цього майна на день ухвалення рішення. Дійсна вартість майна визначається її ринковою вартістю, яка діє на день ухвалення рішення суду, що має довести особа, яка на цю обставину посилається. Якщо оцінка окремого виду майна є складною або позивач чи відповідач оспорюють зазначену в описі оцінку майна, суд для визначення дійсної вартості арештованого (описаного) майна за клопотанням сторони у справі може призначити відповідну експертизу.

У статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом діючих та той час нормативних актів, державна реєстрація договору та державна реєстрація майна (прав власності на майно), яка здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», не є тотожними поняттями. Реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації договору, не мала правовстановлюючого значення. Станом на час виникнення спірних правовідносин закон пов'язував момент виникнення права власності саме із державною реєстрацією такого договору, а не з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судовим розглядом встановлено, що спірним є житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, вул. Центральна (колишня Комсомольська), буд. 9 а, який з 22.02.2016 року зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №54121388 від 26.02.2016 року (а.с.10).

В якості підстави виникнення права власності вказано свідоцтво про право власності номер 105, видане виконавчим комітетом Золочівської селищної ради Харківської області від 10.07.2001 року, декларація про готовність обєкта до експлуатації серії ХК №83, виданого 05.02.2016 року департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України (в ред., яка була чинною на день реєстрації права власності) право власності у набувача на майно за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 126386881 від 05.06.2018 року на житловий будинок, який належить ОСОБА_4 накладено арешт.

Позивач та відповідач ОСОБА_4 перебувають у шлюбі з 21.12.1991 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії ІІІ-ВЛ №486325, виданого Золочівським відділом ЗАЦС Харківської області 21.12.1991 року, актовий запис №157(а.с.9).

В рамках виконавчого провадження постановою про опис та арешт майна від 15.08.2017 року на спірний будинок був накладений арешт постановою старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_7 та будинок був переданий на відповідальне зберігання третій особі по справі ОСОБА_6 (а.с.21-22).

Підставою для таких дій став виконавчий лист про примусовому стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_5 174000,00 доларів США, на підставі рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06.07.2016 року по справі №622/877/15-ц, яке відповідач ОСОБА_4 добровільно не виконав (а.с.117-119).

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду вказаної цивільної справи позивач подавала зустрічний позов до обох відповідачів по справі 28.10.2015 року про визнання договору позики недійсним (а.с.11-112), яка після уточнення позовних вимог у справі №622/877/15-ц відповідачем ОСОБА_5 стосовно виключення позивача ОСОБА_3 з учасників справи як відповідача (а.с.113-114), на підставі власно написаної заяви від 21.06.2016 року просила залишити її зустрічну позовну заяву без розгляду (а.с.115).

У статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимоги про зняття арешту зі спірного домоволодіння є похідними від доведеності вимог про визнання права власності за позивачем.

В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження наявності на день розгляду спору судом першої інстанції права власності на спірне майно, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, вул. Центральна, буд. 9-а. Вищевказаний витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який датований 26.02.2016 року та технічний паспорт на спірний житловий будинок, який був виготовлено станом на 15.06.2015р. (а.с. 12-18), з огляду на те, що ці документи не є правовстановлюючими, не можна вважати належними, допустимими і достатніми доказами виникнення права власності в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Відповідно до технічного паспорту на спірний житловий будинок, який був виготовлено станом на 15.06.2015р., вказаний будинок був зведений у 1999-2002 роки (а.с. 12-18).

Згідно до рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06.07.2016 року по справі №622/877/15-ц з відповідача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_5 174000,00 доларів США, яке відповідач ОСОБА_4 добровільно не виконав (а.с.117-119).

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, п.1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 382-384, 388-391, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

ОСОБА_2.