Справа № 452/24/18 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/811/1060/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м.Львів

Справа № 452/24/18

Провадження № 22-ц/811/1060/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м. Львівській області від 4 травня 2018 року (суддя Галин В.П.)

у справі

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Самбірської міської ради про визнання незаконним рішення Самбірської міської ради, скасування державної реєстрації права власності та усунення перешкод у користуванні проїздом, -

встановив:

ОСОБА_5 звернулась з цим позовом, посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 4 січня 2007 року та Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ №045134, виданого Самбірською міською радою 21 серпня 2006 року на підставі рішення цієї ради №5 від 30 серпня 2005 року, на праві приватної власності належить житловий будинок №130 на вул. Шашкевича у м.Самборі та земельна ділянка площею 0,0717 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Суміжним землекористувачем є відповідач, яка проживає у житловому будинку №130а на вул.Шашкевича у м. Самборі. Земельні ділянки мають спільну межу, позначену у плані меж земельної ділянки Державного акта позивача на відрізку від Г до Д. Вказує, що на момент приватизації нею земельної ділянки відповідач ще не мала у власності земельної ділянки за адресою: №130а на вул. Шашкевича у м.Самборі. Крім того в описі меж позначено, що від точки А до Б її (позивача) земельна ділянка межує із землями загального користування. Як вбачається із викопіювання плану забудови кварталу генерального плану 1978 року між будинками №130 та №128 на вул. Шашкевича у м. Самборі є проїзд загального користування. Зазначає, що мала намір облаштувати вихід з подвір'я в сторону загального проїзду, який завжди був між будинками №130 та №128, проте відповідачем загороджено частину даного проїзду та встановлено стовпчики і металеві ворота. З даного приводу вона звернулась до Самбірської міської ради із скаргою. Міжвідомча комісія виходила на місце та надала відповідь від 9 серпня 2017 року про те, що дана ділянка належить на праві власності відповідачу та рекомендувала звернутись в суд. З даних Публічної кадастрової карти України вбачається, що з її земельною ділянкою з кадастровим номером :07:101:0061 межує земельна ділянка з кадастровим номером :07:101:0072, розмір якої 0,0843 га та цільове призначення її «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Стверджує, що Самбірська міська рада повідомила, що відносно земельної ділянки за адресою: №130а на вулиці Шашкевича у м. Самборі було прийнято наступні рішення: від 13 липня 2010 року №7 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку - ОСОБА_2, цільове призначення, - обслуговування житлового будинку»; від 5 квітня 2011 року №23 «Про передачу земельних ділянок у власність та оренду» - ОСОБА_2 у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Земельна ділянка з номером :07:101:0072 належить на праві власності ОСОБА_2 Оскільки в даний час частина проїзду належить відповідачу, позивач не має можливості ним користуватися для своїх потреб, в тому числі зокрема облаштувати вихід із свого подвір'я в сторону даного проїзду. Просить задовольнити позов.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 4 травня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскаржила позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Вказує, з Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на імя ОСОБА_5 21 серпня 2006 року вбачається, що у плані меж земельної ділянки на відрізку від Г до Д відображена межа земельної ділянки із ОСОБА_2 Земельна ділянка там, де є проїзд від А до Д, відображена як землі загального користування (заїзд). Тому, виходячи із цих кадастрових даних, вважає, що цей заїзд є в загальному користуванні, він повинен існувати і вона має право на користування ним. Із технічного паспорту вбачається також, що на схематичному плані земельної ділянки відображений житловий будинок і гараж, а також відображений проїзд. До цього гаражу вона хотіла облаштувати заїзд. Вона має подвіря, власний проїзд, яким вона користується для господарських потреб. Проїзд який є предметом даного спору, вважає таким, що відноситься до загального користування, відповідає державним будівельним нормам і його цільове призначення було не лише як заїзд до будівлі ОСОБА_2, це був і пожежний заїзд. Державними будівельними нормами п. 3.22 передбачено, що в районах садибної забудови, при потребі крім вуличної мережі слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. Довжина тупікових проїздів повинна бути не більше 150 м. До житлових громадських будинків слід передбачати проїзди шириною 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин. Як видно із схематичного плану в технічному паспорті, проїзд який є всередині власної земельної ділянки, іде впритул до житлового будинку, тобто використовувати його як пожежний заїзд в разі пожежі буде неможливим. Проїзд загального користування повинен залишатись в загальному користуванні. Із звіту землеустрою вбачається, що передача земельної ділянки проводиться на підставі рішення сесії Самбірської міської ради від 5 квітня 2011 року. Узгодження меж відбувалось ще до того як Самбірська міська рада видавала рішення на виготовлення технічної документації землеустрою ОСОБА_2 У даному акті є її підпис, однак плану земельної ділянки відповідач їй не показувала, а в акті не відображено меж, там тільки вказані букви. Поскільки вона є інвалідом 2 групи, з 2003 року вона перебуває на обліку у психіатра, будь-яке підписання якихось документів в неї викликає переживання, стрес і поставила підпис, оскільки жили вони з сусідкою у добросусідських відносинах і не могла навіть передбачити, що сусідка фактично приватизовує проїзд загального користування. Зазначає, що межа сусідки проходить згідно державного акту від точки Г до Д і навіть не підозрювала про те, що вподальшому ОСОБА_2 отримає державний акт і їй перейде у власність проїзд загального користування.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 4 січня 2007 року, виданого Виконавчим комітетом Самбірської міської ради Львівської області, вбачається, що ОСОБА_5 є власником будинку №130 на вулиці Шашкевича у м. Самборі Львівської області.

Згідно витягу, наданого Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації, від 4 січня 2007 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на наведене нерухоме майно.

Із копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_5, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, вбачається, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0717 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована за вказаною адресою і призначена для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно копії рішення 7 сесії 5 демократичного скликання Самбірської міської ради від 5 квітня 2011 року № 23 «Про передачу земельних ділянок у власність та оренду відомо про затвердження технічної документації та звіту із землеустрою та передачі земельної ділянки ОСОБА_2 на вул. Шашкевича, 130 а площею 843 кв.м у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0843 га, кадастровий номер :07:101:0072, яка знаходиться за адресою: Львівська область, м. Самбір, вул. Шашкевича, 130 а, що вбачається із копії Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Згідно збірного кадастрового плану суміжних землевласників і землекористувачів, єдиний доступ до належної ОСОБА_2 земельної ділянки є спірний проїзд, який веде виключно до земельної ділянки відповідача і є тупіковим. Також ці дані стверджуються планом меж її земельної ділянки, що є в Державному акті відповідача.

Із копії плану земельної ділянки та даних технічного паспорту на будинок за адресою: Львівська область, м. Самбір, вул. Шашкевича, 130, відомо про відображення проїзду.

Згідно копії плану забудови кварталу, який не є правовстановлюючим документом, вбачається наявність проїздів між будинками по вулиці Шашкевича в м. Самборі.

У генеральному плані міста такий проїзд не значиться.

Земельні ділянки сторін приватизовані. Межі земельних ділянок сторони, як суміжні землекористувачі, погодили.

Із звіту із землеустрою про виконані роботи по підготовці та видачі державного акту на право власності на землю ОСОБА_2 за адресою земельної ділянки: Львівська область, м.Самбір, вул. Шашкевича, 130 «а», вбачається наявність акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_2, де наявний підпис ОСОБА_5, що позивач не заперечує.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що 5 квітня 2011 року Самбірська міська рада прийняла рішення про передачу земельних ділянок у власність та оренду зокрема ОСОБА_2 З цим позивач у 2011 році погодилася, засвідчивши свою згоду підписом у акті про погодження меж. Позивач підписала акт погодження меж, чим визнала, що межа земельної ділянки ОСОБА_2 є суміжно з її земельною ділянкою. Станом на 2011 рік у позивача будь-яких претензій до надання земельної ділянки відповідачу не було.

Суд прийшов до вірного висновку, що спірна земельна ділянка це заїзд виключно до земельної ділянки ОСОБА_2 Проїзд має зєднувати дві суміжні вулиці. Проїзд між земельними ділянками відсутній, оскільки це є тупік і закінчується на земельній ділянці відповідача. Позивач має доступ до своєї земельної ділянки, будинку та господарських споруд з іншого боку.

Твердження позивача, що спірна земельна ділянка є проїздом, судом першої інстанції визнано безпідставним, оскільки у генеральному плані міста Самбора це не зафіксовано; інші докази не надані.

Суд прийшов до вірного висновку про відмову в позові за його безпідставністю.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 4 травня 2018 рокубез змін, апеляційну скаргу ОСОБА_5 Осипівни-без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді