Дата документу 30.11.2018
Справа № 334/3852/18
Провадження № 2/334/2865/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

при секретарі Сагайдак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків.

В позовній заяві позивачі зазначили, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилось двоє дітей, донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

Дочка за рівнем її доходу та станом здоровя не може надавати позивачам постійну матеріальну допомогу. Відповідач останні півтора роки, у звязку із погіршенням стану здоровя позивачів тимчасово (періодично) проживав разом із ними, надавав достатню матеріальну допомогу, оскільки бажав, щоб квартира у якій вони мешкають, була переоформлена на йогоімя. Відповідачу було відмовлено та він перестав взагалі надавати батькам матеріальну допомогу.

Позивачі є пенсіонерами за віком, єдиним їх доходом є пенсія, за рахунок якої позивачі не можуть забезпечувати себе самостійно, купувати продукти харчування, сплачувати комунальні платежі та нести значні витрати на придбання ліків, оскільки останні роки тяжко хворіють, та інші необхідні потреби.

У добровільному порядку відповідач категорично відмовляється надавати позивачам будь-яку матеріальну допомогу, хоча працює на посаді електромонтера засобів протипожежної безпеки ПАТ «Запоріжсталь», має постійний заробіток щомісячно приблизно 10000 грн., не одружений, на теперішній час ним не сплачуються будь які суми ні погашення аліментів, боргів, не має стягнень по виконавчим документам, він ні укладав угод позики. За станом здоровя він не має хронічних захворювань.

Позивачі в досудовому порядку намагались вирішити це питання з відповідачем, шляхом вручення йому в присутності свідків письмової вимоги, однак згідно письмової розписки, ОСОБА_3 заперечував проти вимоги у повному обсязі.

Позивачі не були позбавлені батьківських прав по відношенню до сина, тому просять суд стягнути з відповідача на їх користь аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку на кожного з відповідачів щомісяця починаючи з моменту звернення до відповідача з письмовою вимогою від 01.10.2017р.

У судове засідання позивачі не зявились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити їх на підставі фактів викладених в позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності на розсуд суду.

Розглянувши та вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Обовязок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі. (а.с.13).

ОСОБА_3, є рідним сином позивачів, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-ЖС №389912 від 02.03.1974 р. (а.с.14).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пенсіонерами за віком та отримують пенсію: позивачка в розмірі 1725,83 гривні, а позивач в розмірі 2384,71 грн., що підтверджується довідками, виданими Правобережним обєднаним управлінням УПФУ в м. Запоріжжі (а.с.7,12).

Відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України, на підставі якої був заявлений позов, повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

За вимогами ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку(доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не предявлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремим нормам Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 р. обовязок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК),не є абсолютний. Право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обовязок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обовязку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про стягнення в порядку ст. 203 СК України конкретних додаткових витрат, понесених у звязку з тяжкою хворобою або немічністю, які можуть стягуватися одноразово чи періодично, наперед чи після їх фактичного понесення за умови доведення, не заявлялись, тому в якості предмета заявленого ним позову не розглядались.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Таким чином, доведення потреби в матеріальній допомозі являлося процесуальним обовязком саме позивача. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи, а тому потреба в матеріальній допомозі має визначатися відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму.

За положеннями ч.1 ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Критерії визначення потреби у наданні матеріальної допомоги передбачені у ч.4 ст. 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обовязку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матірю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має лише непрацездатна особа та (або) особа, яка потребує матеріальної допомоги (тобто не забезпечена прожитковим мінімумом).

Відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування),а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність,становить: з 1 січня 2018 року - 1373 грн., з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Розмір пенсії, яку отримувала ОСОБА_1 за квітень 2018 року становить - 1725,83 грн. та розмір пенсії, яку отримував ОСОБА_2 за квітень 2018 року становить - 2384,71 грн., які є вищими, ніж показник прожиткового мінімуму в Україні. Це говорить про те що, в сучасних умовах пенсія позивачів забезпечує їм прожитковий мінімум.

З досліджених судом доказів вбачається, що позивачі отримують пенсію, розмір якої перевищує розмір прожиткового мінімуму, мають у власності нерухоме майно, квартиру.

Позивачі не навели переконливих аргументів і не надали будь-яких розрахунків, які б свідчили про необхідність реальних витрат на утримання позивачів у розмірі більшому ніж прожитковий мінімум, або, що цей розмір не забезпечує їм належних умов існування. Додані до матеріалів справи довідки з медичних установ, вказують тільки на звернення ОСОБА_2 до лікарів, але не розкривають його майнові витрати (потреби) повязані з лікуванням. Посилання позивачів, що вони потребують значних коштів на лікування не є підставою для задоволення позову, оскільки зазначені витрати в разі їх доведення можуть бути стягнуті з відповідача за позовними вимогами позивачів заявленими в порядку ст. 203 СК України, а саме шляхом предявлення позову про стягнення додаткових витрат на утримання батьків, а не шляхом предявлення позову про стягнення аліментів.

Також позивачі мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає окремо, однак до неї будь яких вимог позивачі не заявили.

Також суду не надано будь-яких доказів, що відповідач працює, має стабільний дохід, та має можливість фінансово допомагати своїм батькам.

Виходячи з принципів змагальності, всебічності та повноти з'ясування обставин справи, розумності та справедливості, враховуючи матеріальний, сімейний стан сторін, та інші вищезазначені обставини, які мають істотне значення, суд вважає, що позовні вимоги позивачів не обґрунтовані, та не доведені, в звязку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 202, 203, 205 СК України, ст. ст. 3, 4, 6-13, 12, 81, 141, 247, 263-265, 268, 280-284, 354ЦПК України, Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремим нормам Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 р., суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Баруліна Т. Є.