П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 року м. Київ

справа № 752/9129/18

провадження: 22-ц/824/4928/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, підписану адвокатом ОСОБА_3,

на рішення Голосіївського суду м.Києва від 25 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Хоменко О.Л.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав останньому кредитні кошти в сумі 800 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 800 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. В свою чергу відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 березня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 32269 грн.07 коп., яка складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 777 грн.69 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 25978 грн.57 коп., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3500 грн., а також нараховано штраф у розмірі 500 грн.( фіксована частина) та 1512 грн.81 коп. (процентна складова).

Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 25 вересня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволені та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 грудня 2011 року у розмірі 32269 грн.07 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким застосувати позовну давність до позовних вимоги банку та у задоволенні позовних вимог відмовити. В апеляційній скарзі посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначив про те, що відповідач копію ухвали про відкриття провадження у справі не отримував, тому не міг скористатись своїми процесуальними правами та захистити свої інтереси, що призвело до не об'єктивного розгляду справи, не повного з'ясування обставин справи і як наслідок до неправильного вирішення справи по суті, а саме суд першої інстанції не звернув уваги на те, що банк в односторонньому порядку неодноразово збільшував розмір відсоткової ставки, та нараховував комісію за послуги банку, що не було погоджено при укладенні договору.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 грудня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 12 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №б/н, шляхом підписання останнім заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку у розмірі 800 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті:www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір.

Позивачем виконані взяті на себе зобов'язання за договором шляхом встановлення кредитного ліміту у розмірі 800 грн., однак відповідач ОСОБА_2 свої обов'язки не виконує, платежів в рахунок погашення кредиту не здійснює, у зв'язку з чим має прострочену заборгованість, яка на 31 березня 2018 року становить 32269 грн. 07 коп., та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 777 грн.69 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 25978 грн.57 коп., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 3500 грн., штрафу у розмірі 500 грн.( фіксована частина) та 1512 грн.81 коп. (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив із доведеності позивачем позовних вимог.

Проте, погодитись повністю з такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (п.1ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (згідно із ч.1 ст.627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору ( ч.1 ст.638 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.202 ЦК України договір є дво- чи багатостороннім правочином.

Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (.1 ст.634 ЦК України).

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст.ст.610, 611, 526 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань.

За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Установлено, що 12 грудня 2011 року ОСОБА_2 особисто підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Підписанням цієї заяви відповідач підтвердив, що він згодний з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, з умовами якого він попередньо ознайомився.

Своїм підписом ОСОБА_2 підтвердив, що він зобов'язується виконувати Умови і Правила банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Зазначені обставини відповідачем не заперечувалися в суді першої інстанції, а також не заперечуються і в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач копію ухвали про відкриття провадження у справі не отримував, спростовується повідомленням про вручення поштового відправлення, в якому зазначено, що копію ухвали від 8 травня 2018 року отримала мама ОСОБА_2 ( а.с.43). Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, апелянт не надав і на такі обставини не посилався. Крім того, оскільки відповідач був обізнаний про наявність справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в суді першої інстанції, своїм правом щодо подання заяви про застосування позовної давності не скористався, а тому підстави для застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду відсутні.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав, ОСОБА_2 не заявляв.

Відповідачем також не заперечується, що йому видано кредитну картку, на картку перераховані кошти у вигляді кредитного ліміту в розмірі 800 грн., наданими коштами він користувався, погашення кредиту здійснив 26 лютого 2014 року в сумі 51 грн.73 коп.

Згідно з розрахунком заборгованості, що наданий позивачем до позовної заяви, вбачається, що станом на березень 2018 року за ОСОБА_2 обліковується заборгованість в сумі 32269 грн.07 коп., яка складається із тіла кредиту, процентів, пені, штрафів.

Відповідачем не заперечується сума заборгованості за кредитом в розмірі 777 грн.69 коп.

Що стосується нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами, пені і комісії та штрафів, то в цій частині суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про доведеність позовних вимог, без належної оцінки наданого позивачем розрахунку заборгованості та доводів позивача.

Так, із наданого позивачем розрахунку вбачається, що початком виникнення у ОСОБА_2 заборгованості за відсотками є 6 лютого 2014 року, і в цей період до 31 серпня 2014 року діяла відсоткова ставка 30 % річних. З вересня 2014 року по 31 березня 2015 року банком застосована відсоткова ставка на рівні 34,8 %, з 1 квітня 2015 року - 43,20 %.

Разом з тим, матеріали справи не містять згоди ОСОБА_2 на збільшення відсоткової ставки за кредитом з 1 вересня 2014 року до 34,80%, а з 1 квітня 2015 року до 43,20 % річних. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повідомлення відповідача про наміри банку збільшити відсоткову ставку.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в тій частині, що банк в порушення вимог ст.1056-1 ЦК України, в односторонньому порядку, починаючи з 1 вересня 2014 року збільшив та продовжував збільшувати відсоткову ставку без будь-яких повідомлень відповідача, є обґрунтованими, а борг за процентами має бути розрахований, виходячи з відсоткової ставки в розмірі 30 % на рік.

Суд апеляційної інстанції вважає, що застосуванню для розрахунку заборгованості підлягає відсоткова ставка саме в розмірі 30 % на рік, оскільки з наданого позивачем розрахунку слідує, що банк з 2014 року застосовував саме таку відсоткову ставку. Доказів на підтвердження того, що при укладенні договору між сторонами будо досягнуто згоди щодо встановлення відсоткової ставки на рівні 36%, про що зазначається в позовній заяві, матеріали справи не містять. Зокрема, така інформація відсутня в анкеті-заяві, яка підписана ОСОБА_2. В той же час, апеляційна скарга не містить заперечень щодо застосування відсоткової ставки на рівні 30 %.

Виходячи із суми заборгованості за кредитом, та розміру відсоткової ставки, погодженої сторонами, а також кількості днів користування грошовими коштами, заборгованість за відсотками за весь час користування грошовими коштами становить 1030 грн.32 коп. та складається із: 254 грн.97 коп. (заборгованість за процентами станом на 31 серпня 2014 року) +16 грн.33 коп. ( 685,05 грн. х 0,00082192 х29 днів) + 136 грн.17 коп. (681,80 грн. х 0,00082192 х 243 днів) + 622 грн.85 коп. (672,40 грн. х 0,00082192х1127 днів)

Відповідно до положень ст549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст..61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи, що відповідно до ст..549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення-строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст..61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував та безпідставно дійшов до висновку про задоволення позовних вимог банку про стягнення суми пені і штрафів.

Зважаючи на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за комісіє і пенею та штраф, апеляційний суд вважає, що стягненню підлягає лише штраф у його фіксованій частині та процентній складовій у розмірі 590 грн.28 коп. (500 грн.+ 90 грн.28 коп. (775 грн.35 коп. + 1030 грн.32 коп.) х5 % : 100%)), який є менший за сукупний розмір заборгованості по пені та комісії в сумі 3500 грн., що згідно наданого розрахунку та заявлених вимог неможливо роз'єднати на заборгованість по пені та комісії, зазначене з одного боку забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін, а з іншого дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки.

Отже, наявні в матеріалах справи документи дають підстави стверджувати, що між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, позичальником були отримані кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідач користувався наданими коштами, але у зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань у нього утворилась заборгованість в сумі 2395 грн.95 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 775 грн.35 коп., заборгованості за процентами в сумі 1030 грн.32 коп., та штрафу (фіксована + процентна складова) в сумі 590 грн.28 коп.

Відповідач ОСОБА_2 презумпцію правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошових зобов'язань не спростував, а тому він зобов'язаний сплатити позивачу суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 2395 грн.95 коп.

За таких обставин рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 25 вересня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 130 грн.38 коп.((2395,95 грн.х100 : 32269,07) х1762:100%)), а з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги підлягає стягненню 2447 грн. 49 коп.(2643 грн. х92,6% : 100%).

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, підписану адвокатом ОСОБА_3, - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 25 вересня 2018 року - скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 грудня 2011 року в сумі 2395 грн. 95 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 775 грн.35 коп., заборгованості за процентами в сумі 1030 грн.32 коп., та штрафу (фіксована + процентна складова) в сумі 590 грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 130 грн.38 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства КомерційнийБанк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування частини судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2447 грн.49 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д.Поливач

А.М. Стрижеус