ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 638/11952/14-ц

провадження № 61-9001св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року, ухвалені колегією у складі суддів: Бездітка В. М., Сащенка І. С., Овсяннікової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось із позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 7 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір

№ МL-701/344/2007, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 45 000 доларів США строком до 7 березня 2032 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі.

У цей же день, з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 7 березня 2007 року

№ РМL-701/344/2007, відповідно до умов якого останній передав у іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,3 кв.м, житловою площею 25,3 кв.м, що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 7 березня 2007 року.

Крім того, 7 березня 2007 року у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 811-701/344/2007, відповідно до умов якого остання прийняла на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов'язань перед банком.

Вказувало, що на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року і договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за вказаними кредитним договором і договорами іпотеки та поруки. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг» перейшли всі права банку щодо права вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором і договором іпотеки, а також до ОСОБА_5 - за договором поруки.

Згідно з пунктом 1.1 частини другої кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язався своєчасно погашати суму кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом в порядку і строки, визначені умовами кредитного договору. При цьому для розрахунку процентів за користування кредитом було прийнято використовувати плаваючу процентну ставку у розмірі, визначеному сторонами договору як 5,49 процентів + FIDR.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 не здійснює погашення кредиту та сплату процентів у строки та у розмірах, встановлених кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості.

За таких обставин просило стягнути з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 7 березня 2007 року № ML-701/344/2007 у розмірі 2 540 157,85 грн.

Звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 7 березня 2007 року

№ ML-701/344/2007 у розмірі 2 540 157,85 грн шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмета іпотеки за іпотечним договором від 7 березня 2007 року

№ PML-701/344/2007, а саме квартири АДРЕСА_1, з наданням усіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, довідок, витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо).

Витрати, пов'язані зі збереженням та реалізацією предмета іпотеки, стягнути з ОСОБА_4

Передати предмет іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

Виселити ОСОБА_4, який проживає у АДРЕСА_1, зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму сплаченого судового збору.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень статті 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та дійшов висновку, що заборгованість виникла з грудня 2008 року, а позивач звернувся до суду у липні 2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності; інша частина позовних вимог є похідними від вимог про стягнення заборгованості, тому задоволенню не підлягають.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 469 503, 14 грн, яка складається із 938 001,49 грн кредиту та 531 501,65 грн процентів.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 7 березня 2007 № ML-701/344/2007 у розмірі 1 469 503,14 грн шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмета іпотеки за іпотечним договором від 7 березня 2007 № PML-701/344/2007, а саме квартири АДРЕСА_1, з наданням усіх повноважень продавця (у тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, довідок, витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах Державної реєстраційної служби України, КП Харківського міського БТІ, органах нотаріату).

Передано предмет іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до його реалізації з метою збереження предмета іпотеки з наданням права обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладення договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнено з відповідачів на користь позивача по 2 225,29 грн з кожного судового збору.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення мотивовано помилковістю висновку суду першої інстанції про сплив позовної давності, оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту та сплату процентів за його користування частинами кожного місяця, тому початок позовної давності для стягнення платежів необхідно відраховувати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Задовольняючи позов у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив з порушення ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, тому позивач набув право на звернення стягнення на майно, що є предметом договору іпотеки та належить ОСОБА_4 на праві власності, у рахунок погашення його заборгованості за кредитним договором.

Крім того, застосувавши статтю 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 Житлового кодексу Української РСР, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в частині виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку, апеляційний суд посилався на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і дійшов висновку про те, що рішення суду про виселення є рішенням, на підставі якого територіальний підрозділ Державної міграційної служби України зобов'язаний зняти відповідача з реєстраційного обліку.

Додатковим рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року стягнено з ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пеню у розмірі 938 001,49 грн і з відповідачів відшкодовано позивачу по 1 419,58 грн з кожного сплаченого судового збору.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року і залишити в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2015 року.

У касаційній скарзі зазначив, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про пред'явлення позову у межах позовної давності, оскільки у зв'язку з простроченням сплати чергової частини платежу у жовтні 2008 року у ЗАТ «ОТП Банк» виникло право повного дострокового повернення боргу.

Вказував, що позичальника не повідомлено про перехід права вимоги за кредитним договором від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», тому він був позбавлений можливості виконувати зобов'язання новому кредитору.

Апеляційний суд, на думку заявника, стягуючи заборгованість зі сплати процентів у розмірі 21 078,71 доларів США, фактично вийшов за межі позовних вимог, пред'явлених позивачем у розмірі 6 255,55 доларів США, що є суттєвим порушенням норм процесуального права.

Крім того, заявник вказує на ненадання доказів переходу до позивача прав ЗАТ «ОТП Банк» за договором поруки № SR-701/344/2007, у зв'язку з чим вимоги, заявлені до поручителя, безпідставні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 7 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ML-701/344/2007, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 45 000 доларів США строком до 7 березня 2032 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі.

У цей же день між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки

№ PML-701/344/2007, відповідно до умов якого останній передав у іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,3 кв.м, житловою площею 25,3 кв.м, що належить йому на праві власності згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 7 березня 2007 року.

Також судами встановлено, що виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком за вказаним кредитним договором забезпечено укладеним 7 березня 2007 року між банком та ОСОБА_5 договором поруки

№ 811-701/344/2007, відповідно до умов якого остання зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_4 зобов'язань перед банком за кредитним договором.

Крім того, судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року і договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, укладеними між банком та ОСОБА_4 Відповідно до вказаних договорів до позивача перейшли всі права банку щодо права вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором і договором іпотеки, а також до ОСОБА_5 за договором поруки.

Згідно з пунктом 1.1 частини другої кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язався своєчасно погашати суму кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом в порядку і строки, визначені умовами кредитного договору. При цьому для розрахунку процентів за користування кредитом прийнято використовувати плаваючу процентну ставку у розмірі, визначеному сторонами договору як 5,49 процентів + FIDR.

З розрахунку заборгованості апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 не здійснює погашення кредиту та сплату процентів у строки та у розмірах, встановлених кредитним договором, у зв'язку з чим його заборгованість за кредитним договором станом на 17 квітня 2014 року складає 2 540 157,85 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 42 293,16 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на дату складання розрахунку становить 475 885,93 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 6 255,25 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на дату складання розрахунку становить 70 384,56 грн; пеня за прострочення виконання зобов'язань - 1 993 887,35 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не погодився з його висновками про сплив позовної давності з посиланням на їх невідповідність обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Верховний Суд України у справі № 6-116цс13 виклав правову позицію, за якою у разі встановлення умовами договору окремих самостійних зобов'язань, які деталізують обов'язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання - вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку перебіг позовної давності буде починатися в залежності від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Таким чином, оскільки умовами укладеного сторонами кредитного договору передбачено, що погашення кредиту та сплата процентів за його користування повинна здійснюватися відповідачем частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно відраховувати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Апеляційний суд, встановивши, що сторони договору погодили строк повернення кредиту до 7 березня 2032 року, а з позовом до суду ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось 15 липня 2014 року, дійшов висновку про те, що позовна давність для звернення за захистом прав позивачем не пропущена, але підлягає обмеженню 15 липня 2011 року.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що станом на липень 2011 року заборгованість за кредитом складала 37 200 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за період з липня 2011 року по квітень 2016 року - 21 078,71 доларів США.

З висновком апеляційного суду про стягнення процентів за користування кредитом з липня 2011 року по квітень 2016 року погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, апеляційний суд не встановив, чи змінений стягувачем строк повернення кредиту після звернення до відповідачів 17 червня 2011 року із досудовими вимогами про дострокове погашення заборгованості, і як така обставина впливає на право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» нараховувати передбачені договором проценти, відповідальність поручителя і на перебіг позовної давності, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про стягнення заборгованості у вказаному розмірі.

Крім того, звертаючись із позовом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 6 255,25 доларів США та протягом розгляду справи позовні вимоги не збільшувало.

Відповідно до вимог частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Визначаючи розмір заборгованості за процентами, апеляційний суд, у порушення вимог вказаної норми процесуального права, фактично вийшов за межі пред'явлених позовних вимог.

Таким чином, апеляційний суд не визначився із дійсним розміром заборгованості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кредитним договором

№ МL-701/344/2007 від 7 березня 2007 року і не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з частиною третьою статті411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У порушення вимог статей 212, 213, 214 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційний суд не дослідив і не оцінив зібрані у справі докази, зокрема розрахунок заборгованості та вимоги про дострокове погашення заборгованості, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не надано оцінки наявним у справі доказам та не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене у справі судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому відповідно до статті 411 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

У зв'язку зі скасуванням рішення апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року, також підлягає скасуванню додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить врахувати викладене, встановити дійсний розмір заборгованості з урахуванням відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Доводи касаційної скарги про відсутність у ТОВ «ОТП Фактиринг Україна» права вимоги до поручителя у зв'язку із відсутністю доказів такого переходу, відхиляються касаційним судом як необґрунтовані, оскільки згідно статті 1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», кредитний портфель - це право вимоги до боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників перед продавцем за кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності).

Відповідно до додатку 1 вказаного договору, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги як за кредитним договором № ML-701/344/2007 від 7 березня 2007 року, боржником за яким є ОСОБА_4, так і за договором поруки № SML-701/344/2007 від 7 березня 2007 року, поручителем за яким є ОСОБА_5

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик