Справа № 128/2085/17
Провадження № 22-ц/801/281/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 рокуСправа № 128/2085/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

секретар: Пантелеймонова А.І.

за участю: позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №4 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 128/2085/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Саєнко О.Б. в залі суду Вінницького районного суду Вінницької області о 16 год. 38 хв. , повний текст рішення складено 19 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся у Вінницький районний суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що 08.08.2013 року позивачем було надано відповідачу у борг грошові кошти у сумі 159860,00 грн. з вказанням еквіваленту 20000 доларам США за розпискою відповідача від 08.08.2013 року з умовою повернення боргу до 08.08.2014 року.

Таким чином, між сторонами укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки. По закінченню зазначеного у розписці строку, відповідач борг повернув частково: 28.12.2016 року - 4200 грн., що еквівалентно 114,71 доларам США та 10.02.2017 року - 3100 грн. що еквівалентно 157,59 доларам США. Іншу частину боргу відповідач не повернув.

Враховуючи ці два платежі, позивач робить висновок про переривання перебігу позовної давності відповідачем саме 10.02.2017 року.

Виходячи з того, що борг не повернуто та відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047, 1048, 536 524, 533, 625, 264 ЦК України; практики Верховного Суду України, ОСОБА_3 просив: стягнути з ОСОБА_4 на його користь з врахуванням збільшених позовних вимог та зміни предмету позову у справі, суму боргу за офіційним курсом НБУ гривні до долара США на день платежу (станом на 04.08.2017 року) в розмірі 517715,04 грн., що є еквівалентом 20000 доларам США; проценти на рівні облікової ставки НБУ за період з 08.08.2013 року по 08.08.2014 року в розмірі 32393,85 грн. станом на 04.08.2017 року; проценти за період прострочення виконання грошового зобов'язання на рівні облікової ставки НБУ за період з 09.08.2014 року по 03.08.2017 року у сумі 290657,99 грн. станом на 04.08.2017 року та 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 09.08.2014 року по 03.08.2017 року у сумі 46424,14 грн. станом на 04.08.2017 року; визнати терміни позовної давності за договором позики такими, що переривалися 10.02.2017.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Вирішено: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за розпискою від 08.08.2013 року у розмірі 159860,00 грн.; проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі - 89749,34 грн.; три відсотків річних за період прострочення -14334,84 грн., що разом становить - 263944,18 грн.; в інший частині позову- відмовлено; вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_3, оскаржив його в апеляційному порядку, як ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а також судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить суд скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09.10.2018 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд прийшов до неправильного висновку про зобов'язання повернути суму позики у гривнях, без врахування відповідної суми в еквіваленті до долара США та безпідставно не взяв до уваги повернуті суми боргу; що суд прийшов до хибного висновку щодо відсутності переривання термінів давності по договору позики.

Крім того, апелянт зазначає, що судом невірно були застосовані норми матеріального права при обрахуванні відсотків за користування коштами; вказав, що суд мав застосувати ст. 625 ЦК України у повному обсязі, а не лише в частині стягнення 3% річних від суми простроченого боргового зобов'язання.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на дану апеляційну скаргу, в якому він просить рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09.10.2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання Вінницького апеляційного суду з'явився позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився без поважних причин, будучи належно повідомленим про час та місце розгляду справи.

Вінницький апеляційний суд у складі зазначеної колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заслухавши пояснення позивача - апелянта у справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним правовим вимогам не відповідає.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За нормою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступних обставин.

Відповідач ОСОБА_4 отримав у борг від позивача ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 159860 гривень, на підтвердження чого відповідач написав розписку від 08.08.2013року; вказану розписку позивач надав суду, як доказ.( а.с. 14).

Зі змісту розписки вбачається, що відповідач зобов'язався повернути борг в термін до 08.08.2014 року. Також в даній розписці зазначений еквівалент суми боргу в розмірі 20000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 08.08.2013 рік. ( а.с. 14).

Факт надання та отримання грошових коштів у борг в гривнях сторонами не заперечувався.

Письмових доказів повернення позивачу вищевказаної суми боргу відповідачем не було надано; обставини, що борг не був повернутий, також не спростовуються і у запереченнях на позов, наданих представником відповідача.

Далі суд керувався статтями 524, 526, 530, 533, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України; правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 та дійшов висновку про те, що між сторонами 08.08.2013 року був укладений договір позики у формі розписки, згідно умов якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у гривнях в розмірі 159860,00 грн. та зобов'язався повернути дану суму у гривнях до 08.08.2014 року.

При цьому, суд вважав хибним посилання у позовній заяві і у наданому позивачем розрахунку суми боргу за розпискою на грошовий еквівалент позичених коштів - двадцяти тисячам доларів США на день звернення до суду з позовом, оскільки хоч у розписці і міститься зазначення еквіваленту у доларах США але відсутнє зобов'язання ОСОБА_4 повернути борг у розмірі грошової суми еквівалентної цим двадцяти тисячам доларів США та стягнув на користь позивача борг у сумі 159860 грн.

Ще суд вважав, що позивачем не надано доказів того, що відповідач йому повернув борг частково, а саме: 28.12.2016 року 4200 грн. та 10.02.2017 року - 3100 грн. і зазначив, що оскільки судом встановлено, що відповідач не повернув суму боргу за розпискою, то у зв'язку з порушенням ним взятого на себе зобов'язання, наступає відповідальність визначена законом - ч.2 ст. 625 та ч.1 ст.1048 ЦК України, а саме: підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України у загальному розмірі- 89749,34 грн. ( вісімдесят дев'ять тисяч сімсот сорок дев'ять гривень 34 копійки), виходячи з періоду 09.08.2014 по 07.07.2017 та зазначеної позивачем облікової ставки НБУ у Додатку № 3 ( а.с.37), але з розрахунку суму боргу в розмірі 159860,00 грн. І ця сума вважається процентами від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України.

Далі суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у задоволені позовної вимоги про стягнення з відповідача суми процентів за період прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки ст. 1048 ЦК України передбачає, одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, якщо договором не встановлений розмір процентів.

При цьому суд зробив висновок, що нормами ЦК не передбачена цивільно-правова відповідальність боржника за порушення зобов'язання сплачувати проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання.

За висновком суду підлягає до часткового задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання на загальну суму 14334,84 грн.( за період з 09.08.2014 року по 03.08.2017 року), із розрахунку кількості днів в 1091 та з урахування суми боргу в 159860,00 грн. В решті цієї вимоги суд відмовив з вище наведених обґрунтувань .

У задоволені вимоги позивача про визнання термінів позовної давності за договором позики такими, що переривалися 10.02.2017 року, суд також відмовив, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідач сплатив йому двома платежами частку боргу.

З урахування недоведеності позивачем сплати частки боргу, суд ухвалює рішення про повне стягнення боргу з відповідача в розмірі 159860,00 грн.

Наведені висновки суду першої інстанції та оскаржуване рішення в загальному, суперечать фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які слід застосовувати при даних зобов'зальних правовідносинах за договором позики, з огляду на наступне.

Так, дійсно, на а/с 14 міститься Розписка ОСОБА_4, дана ним ОСОБА_3 08.08.2013 року, у якій вказано, що він отримав на руки у борг грошові кошти в сумі 159860 грн., що є еквівалентом 20000 доларів США за офіційним курсом НБУ на 08 серпня 2013 року.

Далі у розписці зазначено, що ОСОБА_4 зобов'язався повернути борг в термін до 08 серпня 2014 року.

Таким чином, між сторонами 08.08.2013 був дійсно укладений договір позики у формі розписки, відповідно до норм статей 1046 та 1047 ЦК України.

Проте, ОСОБА_4 отримав у борг грошові кошти в сумі 159860 грн., що є еквівалентом 20000 доларів США за офіційним курсом НБУ на 08 серпня 2013 року і саме цей борг він зобов'язався повернути ОСОБА_3 до 08 серпня 2014 року.

Оскільки між сторонами укладено договір позики, то відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання за цим договором мають виконуватися належним чином, чого не відбулося і цього відповідач не заперечує.

Зобов'язання за цим Договором відповідають нормам ст. ст. 524, 533 ЦК України, які вказують на те, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, разом з тим, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у формі Розписки, відповідає зазначеним правовим нормам.

Щодо повернення позики, то у ч.2 ст. 533 ЦК України вказано: якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, оскільки у Розписці говориться про зобов'язання повернути борг, який складається з 159860 грн., що є еквівалентом 20000 доларів США, то слід зробити висновок, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, як і заявлено позивачем у його позовній заяві та обраховано у наданому ним розрахунку ( Додаток 1) ( а/с 34, 36).

Отже, суд допустився помилки і неправильно застосував норму ч.2 ст.533 ЦК України при ухваленні оскаржуваного рішення, тому, за вказаних обставин, вимога про стягнення боргу у сумі 517715,04 грн. підлягає до задоволення, з огляду також на те, що дійсно у матеріалах справи відсутні докази повернення позивачу відповідачем, позиченої суми грошових коштів.

Виходячи з суми позики та того, що у даному випадку предметом позики є грошові кошти, а не речі, визначені родовими ознаками, то відповідно до ч.2 ст. 1048 ЦК України, укладений між сторонами Договір позики не є безпроцентним. А так, як цим договором не встановлені проценти від суми позики, на які має право позикодавець, виходячи з норми ч.1 ст. 1048 ЦК України, то розмір цих процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, про що вказано у тій же ч.1 ст. 1048 ЦК України.

Отже, враховуючи викладене та норму ст. 1048 ЦК України, до задоволення підлягає і вимога про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 32393,85 грн. за період: з 08.08.2013 року по 08.08.2014 року. Дана сума обрахована позивачем у додатку 2 за мінусом отриманих ним від відповідача на банківський рахунок 4200 грн. 28.12.2016 року та 3100 грн. 10.02.2017 року.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно трактував та застосовував норми ст.625 та ст. 1048 ЦК України, виходячи з вищевикладеного та принцип диспозитивності цивільного судочинства, регламентований ст.13 ЦПК України. І у ч.1 ст. 13 ЦПК України говориться, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог. А ч.3 ст. 13 ЦПК України вказує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, саме позивач має право претендувати на 4200 грн. та 3100 грн. від відповідача чи ні. Він на них не претендує.

Щодо вимоги про стягнення процентів за період прострочення виконання грошового зобов'язання на рівні облікової ставки НБУ за період: з 09.08.2014 року по 03.08.2017 року у розмірі 290657,99 грн., то вона не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до норми ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Сплата позичальнику неустойки відповідно до ст.ст. 549-552 ЦК України та процентів, відповідно до ст. 1048 ЦК України, стосується обставин, якщо позикою є речі, визначені родовими ознаками. У даному випадку позикою є грошові кошти, тому до цих правовідносин слід застосовувати норму ст. 625 ЦК України щодо наслідків порушення договору позичальником.

Стаття ж 625 ЦК України регламентує відповідальність за порушення грошового зобов'язання. І ч.2 ст. 625 ЦК України говорить, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Враховуючи зазначену правову норму та обставини, що відповідач не повернув позичені кошти позивачу у визначений Розпискою строк - до 08.08.2014 року, не повернув він їх і на час звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач ОСОБА_4 є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання. У такому разі, вимога про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за період: з 09.08.2014 року по 03.08.2017 року у сумі 46424.14 грн. підлягає до задоволення.

Дана сума підтверджена розрахунком ( Додаток 4) на а/с 38, наданим позивачем, який відповідач нічим не спростував.

Таким чином, у загальному до сплати підлягає сума - 596533,03 грн. (517715,04 грн. +32393,85 грн. + 46424.14 грн. = 596533,03 грн.). Решта позовних вимог до задоволення не підлягає.

Щодо вимоги про визнання термінів позовної давності за договором позики такими, що переривалися 10.02.2017 року, то вона не підлягає до задоволення з огляду на те, що позивачем дійсно не було надано доказів сплати йому відповідачем грошових коштів, як 28.12.2016 року так і 10.02.2017 року.

За нормою ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 258 ЦК України вказує, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До заявлених позовних вимог застосовується саме загальна позовна давність тривалістю у три роки. Договір позики діяв з 08.08.2013 року по 08.08.2014 року (а/с14); з 09.08.2014 року, оскільки відповідач боргу не повернув у строк, вказаний у Договорі - до 08.08.2014 року, розпочинався строк позовної давності, який тривав до 09.08.2017 року. Так, як ОСОБА_3 звернувся в суд з даним позовом 04.09.2017 року, то він не пропустив строк позовної давності.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням та з порушенням норм матеріального і процесуального права; за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому, в силу ст. 376 ЦПК України, дане рішення необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову у сумі - 596533,03 грн.

Щодо обгрунтування апеляційної скарги, що суд першої інстанції мав застосувати ст. 625 ЦК України у повному обсязі, а не лише в частині стягнення 3% річних від суми простроченого боргового зобов'язання, то воно безпідставне та суперечить діючому законодавству, оскільки вимога про стягнення інфляційних втрат позивачем не була заявлена.

А відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вказане, оскільки за подання позовної заяви позивачем сплачено 8411 грн. судового збору в рахунок держави (а/с 2) від ціни позову 841018,07 грн., задоволено позов на 596533,03 грн., то пропорційний розмір цього судового збору до задоволених позовних вимог складає 5964 грн., які і необхідно стягнути з відповідача на користь позивача; за подання апеляційної скарги позивачем сплачено 12000 грн. судового збору (а/с 98) тому пропорційний розмір цього судового збору до задоволених позовних вимог складає 8510 грн., який теж необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 141 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення. Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, борг за розпискою від 08.08.2013 року у розмірі 517715,04 грн., що на рівні облікової ставки Національного банку України гривні до долара США станом на 04.08.2017 року відповідає 20000 доларів США ; проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період : з 08.08.2013 року по 08.08.2014 року - у розмірі 32393,85 грн. станом на 04.08.2017 року; три проценти річних за період прострочення боргу: з 09.08.2014 року по 09.08.2017 року - 46424.14 грн., що в загальному становить - 596533,03 грн.; в інший частині позову- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, судові витрати: 5964 грн. судового збору за подання позовної заяви та 8510 грн. - за апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28.12.2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддяі-доповідач: В.С. Марчук