Провадження № 2/201/218/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю представника позивача - адвоката ОСОБА_2

за участю відповідачки - ОСОБА_3

за участю представників відповідачки - адвоката ОСОБА_4 та ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (третя особа - Відділ реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину майна та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 21.09.2016р. надійшов вищезазначений позов, провадження відкрито ухвалою судді Ткаченко Н.В. 12.10.2016р. (а.с.№ 56 т. № 1).

Серед позовних вимог ОСОБА_1 просив суд визнати факт проживання позивача та відповідачки однією сім'ю без реєстрації шлюбу в період з літа 2002р. по 31.08.2016р., визнати їх спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_4, визнати їх спільною сумісною власністю автомобіль марки - FORD, Модель - FIESTA державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визнати їх спільною сумісною власністю земельну ділянку АДРЕСА_8, кадастровий номер НОМЕР_6, площею 0,0509 га, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4, проведену на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2005р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 транспортного засобу марки - FORD, Модель - FIESTA 1.1, Рік випуску - 2012, державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку в СТ «Виноградарь» для індивідуального садівництва, кадастровий номер НОМЕР_6, площею 0,0509 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_5, проведену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.09.2015р. приватним нотаріусом ДМНО Шевченко В.В.. Також позивач в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя просив визнати за ним право власності на 1/2 частину наступного майна: квартири АДРЕСА_4, автомобіля арки - FORD, Модель - FIESTA 1.1, Рік випуску - 2012, державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, земельної ділянки в Садівничому товаристві «Виноградарь» для індивідуального садівництва, кадастровий номер НОМЕР_6, площею 0,0509 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_5.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що в період з літа 2002р. по кінець серпня 2016р., що складає майже 13 років, позивач та відповідачка вели спільне господарство, мали спільний бюджет та розподіляли всі витрати по утриманню сім'ї, разом проводили вільний час, відпустки, їздили відпочивати, відвідували батьків, спільних друзів. В літню пору року їздили відпочивати на море, окрім цього позивач приймав постійно участь у вихованні доньки відповідачки від першого шлюбу, її навчанні в Університеті «ім. Альфреда Нобеля» за спеціальністю «Економічна кібернетика». В період з літа 2002р. по кінець серпня 2016р. його особисті речі знаходились за місцем їх спільного проживання, частина з яких була повернута в кінці серпня 2016р. після припинення фактичних шлюбних відносин. За час спільного проживання ними було набуте рухоме та нерухоме майно, техніка та меблі за кошти спільного бюджету. Про спільний бюджет позивача з відповідачкою свідчить придбання автомобіля марки ФОЛЬКСВАГЕН LT-35, 2001р., державний реєстраційний номер НОМЕР_2; автомобіля марки MERSEEDES-BENZ, модель 310, колір білий, тип Мікроавтобус-D, державний реєстраційний номер НОМЕР_3; автомобіль марки FORD, модель FIESTA 1.1, 2012р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Транспортні засоби марок ФОЛЬКСВАГЕН LT-35 та MERSEEDES-BENZ відносяться до типу мікроавтобусів і були придбані для отримання прибутку, оскільки у позивача професія шофер і основний та єдиний заробіток є саме від заняття цією професією, а саме - перевезення пасажирів. На підтвердження даного факту є реєстрація позивача як ФОП з видом діяльності «Пасажирські наземні транспортні перевезення міського та приміського сполучення» в період з 11.12.2002р. по 22.12.2014р. З кінця грудня 2014р. він працює шофером з перевезення пасажирів як найманий працівник. 22 серпня 2005р. позивачем та відповідачкою для сумісного проживання було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 для індивідуального садівництва, кадастровий номер НОМЕР_6, площею 0,0509 га, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, СТ «Виноградарь». Також було придбано - кондиціонер «Декор», кінотеатр «Ямаха», телевізор LG, комп'ютер, багатофункційний пристрій (МФУ) «Кенон», цифровий фотоапарат «Нікон», цифрову відеокамеру «Панасонік», посудомийку, холодильник «Шарп», холодильник «Електрон», мікрохвильову піч «Самсунг», електром'ясорубку «Мулинекс», духовий шкаф «Електролюкс», витяжку на кухонну плиту, кухонну плиту (панель) «Аристон», кухонну мебель. Позивач зазначав, що він ніс витрати по участі у навчанні дочки відповідачки ОСОБА_8 (щомісячного грошового забезпечення навчання) в Університеті «ім. Альфреда Нобеля», а також витрати по утриманню автомобіля марки FORD FIESTA 1.1, а саме тонування скла автомобіля, встановлення сигналізації, встановлення паркувальної системи (парковщик), шини автомобільні (зимові) 4 шт., реєстратор 2ш., навігатор 1шт.

Позивач та його адвокат - ОСОБА_9 (діє за договором про надання правової допомоги від 09.09.2016р. та ордеру від 12.03.2018р.- а.с. № 27 т. № 1таа.с. № 117 т. № 3) в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідачка та її представники - адвокат ОСОБА_4 (діє за договором про надання правової допомоги від 04.04.2017р. - а.с. № 179-180 т. № 1 та ордеру від 08.02.2018р. - а.с. № 105 т.№ 3) та ОСОБА_5 (діє за довіреністю від 11.04.2017р. - а.с. № 187 т.№ 1) позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що факти викладені позивачем в позовній заяві не відповідають фактичним обставинам. Зазначали, що відповідачка познайомилась з позивачем в 2003р., підтримували дружні стосунки. У квартирі, яка належала їй та знаходилась за адресою: АДРЕСА_1, разом з ОСОБА_1 вони не проживали і не вели спільного господарства. 22.12.2003р. відбувся продаж цієї квартири, тому їй з донькою довелося орендувати квартиру за адресою: АДРЕСА_2. В цій квартирі ОСОБА_3 з донькою проживали удвох до січня 2005р. Позивач з ними не проживав, спільного господарства не вів. В січні 2005р. вони з донькою вимушені були залишити орендовану квартиру, тому ОСОБА_1 запропонував взяти відповідачці в оренду кімнату в квартирі його батьків для проживання та зберігання її майна. Немаючі достатнього часу для пошуків іншого житла, вона погодилась. В даній квартирі вони з донькою проживали в період часу з січня 2005р. по квітень 2005р., тобто 4 місяці. За цей час ОСОБА_1 зарекомендував себе людиною неблагонадійною. Знаючи, що вона володіє грошима від продажу своєї квартири, він неодноразово намагався вмовити її використати дані гроші на його потреби, а саме сплатити його заборгованості перед іншими людьми тощо. Така ж поведінка спостерігалася і з боку його батьків. Після чергових подібних прохань з боку родини позивача відбулась сварка, внаслідок якої її з донькою було виставлено на вулицю, не надаючи змоги забрати з квартири особисті речі. Деякий час їм довелося шукати притулку у знайомих, потім сестра відповідачки надала їй можливість оселитися на деякий час в неї.

Також відповідачка, не визнаючи позов, зазначала, що з 1988р. і по цей час працює викладачем 1 категорії в МКЗКДДМШ №15 (дитяча музична школа №15), ніколи не була зареєстрована як ФОП, як і не працювала шофером. В квітні 2005р. саме нею було прийняте рішення придбати мікроавтобус MERSEDES - BENZ на гроші, вилучені з продажу квартири, та використовувати даний автомобіль в комерційних цілях, а саме для перевезення пасажирів. На той період часу ОСОБА_1 був оформлений, як приватний підприємець, тому вона запропонувала йому працювати водієм на її автомобілі, на що він погодився. Їх стосунки із позивачем були суто ділові. В подальшому 25.11.2005р. мікроавтобус MERSEDES - BENZ було передано в заставу банку та отримано за нього 4500 доларів США. Данну суму позивач вмовив її надати йому в борг, оскільки потребував коштів для придбання автомобіля ФОЛЬКСВАГЕН LT-35. Заборговану суму ОСОБА_1 їй так і не повернув в 2016р. Жодного фінансового внеску зі сторони ОСОБА_1 по сплаті кредиту за квартиру або кредиту за автомобіль марки FORD FIESTA не надходило. Вказаний позивачем в переліку рухомого та нерухомого майна автомобіль марки FORD FIESTA було взято саме нею в кредит 06.03.2013р., підтвердженням цього є ті обставини, що кредит було оформлено саме на її ім'я. Кредит вона сплачувала самостійно, а позивач жодного відношення до даного автомобіля не має. ОСОБА_3 не заперечувала, що з серпня 2015р. позивач почав жити в її квартирі № АДРЕСА_4. Однак, не зважаючи на спільне проживання, спільного господарства вони із ним не вели, не були пов'язані спільним побутом. Всі щоденні витрати та комунальні платежі за квартиру вона сплачувала самостійно.

Сумісним проживанням, на її думку, слід вважати період з січня 2005р. по квітень 2005р. (тобто 4 місяці), та період з серпня 2015р. по грудень 2015р. (тобто 5 місяців). Весь інший час, який зазначає позивач, вони мали дружні, інколи тісні (інтимні) стосунки. ОСОБА_3 не заперечувала, що позивач часто перебував в її квартирі, були і спільні святкування деяких подій, що й відображено на фотознімках, які надані останнім. Відповідачка зазначає, що навіть в періоди сумісного проживання, вони ніколи не мали спільного сімейного бюджету, оскільки ОСОБА_1. постійно відчував нестачу грошей, тому є недоведеними його твердження, що він начебто сплачував навчання її доньки в Університеті.

Представник 3-ї особи - Відділу реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в підготовчі та судові засідання по справі не з,явився, про дати підготовчих та судових засідань був повідомлений належним чином (а.с. № 148, 151, 163-165, 171-172 т. № 3).

Ухвалами суду від 02.07.2018р., 01.10.2018р. (винесені без виходу до нарадчої кімнати) було ухвалено про розгляд справи в підготовчому та судових засіданнях по справі без участі представника третьої особи (а.с. № 161, 166-169 т. № 3) з огляду на належне повідомлення третьої особи про дати засідань (а.с. № 148, 151, 163-165 т. № 3).

Відповідно до вимог ст. 197, п.3 ч. 2 ст. 200 та п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України підготовче засідання у справі проведено 02.07.2018р. (а.с. № 161 т.№ 3).

В межах підготовчого провадження по справі сторони обмінялись відзивом (07.06.2017р. - а.с. № 1-12 т. № 2, 26.04.2018р. - а.с. № 140-145 т. № 3) та відповіддю на відзив (23.04.2018р. - а.с. № 134-135 т. № 3) згідно положень ст.ст.178, 179 ЦПК України.

Крім того, за відповідними клопотаннями сторін були винесені ухвали про витребування доказів від 12.12.2016р., 27.07.2017р.,18.10.2017р.,12.03.2018р. - а.с. № 90 т. № 1, а.с. № 32,49, 119 т.№ 3).

Клопотання представника позивача про витребування доказів від 12.04.2017р. було відкликано представником 02.07.2018р. (а.с. № 170 т. № 1, а.с. АДРЕСА_8,161 т. №3).

Клопотання представника відповідачки про витребування доказів від 18.12.2017р. також було відкликано представником 02.07.2018р. (а.с. № 95-96, 152, 161 т. №3).

Під час розгляду справи в судових засіданнях здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами відповідно до ч.1 ст. 247 ЦПК України.

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якої справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав позивача, представника позивача, відповідачку, представників відповідачки, допитавши свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 познайомились влітку 2002р. та почали поживати разом однією сім'єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу з 2003р. та вести спільне господарство, за адресою: АДРЕСА_3, яка належала на праві власності відповідачці.

З грудня 2003р. сторони та донька відповідачки від першого шлюбу ОСОБА_8 проживали однією сім'єю в найманій квартирі АДРЕСА_2.

З січня 2005р. сторони та донька відповідачки проживали однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_7, що належала на праві власності батькам ОСОБА_1, та була розташована за адресою: АДРЕСА_7.

З кінця серпня 2005р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_8 проживали однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_4.

На підтвердження фактів, викладених в позові, за клопотанням ОСОБА_1 в судовому засіданні 05.11.2018р. були допитано свідків - ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з літа 2002р. по 31.08.2016р. та ведення ними спільного господарства.

Свідок ОСОБА_10 (мати позивача) повідомила суду, що знайома з ОСОБА_3 з літа 2002р., коли її син познайомив її с нею. Вона також повідомила суд, що позивач та відповідачка з зими 2003р. проживали в найманій квартирі за адресою пр. ОСОБА_16. Потім позивач та відповідачка з січня 2005р. проживали у її (свідка) квартирі АДРЕСА_7. Проживали вони втрьох разом з донькою відповідачки ОСОБА_8. Свідок також повідомила, що здійснювала допомогу з питань придбання квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_4 на умовах кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк». Свідок також зазначила, що здійснювала допомогу в придбанні у її знайомої та в подальшому облаштуванні земельної ділянки в Садівничому товаристві «Виноградарь», підтвердила неодноразове відвідування позивача та відповідачки їхнього дома за адресою: АДРЕСА_4, спільне відвідування сином та ОСОБА_3 її (свідка) в неї дома, їхнє спільне проведення свят, днів народження, спільний літній відпочинок на морі та на дачному будинку у СТ «Виноградарь» на протязі їхнього спільного проживання однією сім'єю. Свідок зазначила, що вони були сім'єю, вели спільний побут, мали взаємні права та обов'язки, спільно приймали рішення з питань їхньої сім'ї та дбали один про одного.

Свідок ОСОБА_11 (сусідка по квартирі на АДРЕСА_7) повідомила суду, що знає відповідачку з 2005р. коли позивач та ОСОБА_3 проживали в квартирі батьків позивача, за адресою: АДРЕСА_6 разом з донькою відповідачки ОСОБА_8 близько півроку. Додатково заначила, що позивач та відповідачка поводили себе як звичайна сім'я, разом здійснювали відпочинок, проводили свята. Свідок неодноразово бувала в квартирі та бачила їх звичайний сімейний побут, що притаманний звичайній сім'ї.

Свідок ОСОБА_15 (сестра позивача) повідомила суду, що дійсно познайомилась з ОСОБА_3 влітку 2002р. коли їх познайомив ОСОБА_1 Вона також повідомила суд, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з зими 2003р. проживали в найманій квартирі по пр. ОСОБА_16, потім позивач та відповідачка з січня 2005р. проживали у квартирі їхніх (позивача та свідка) батьків за адресою: АДРЕСА_7. Вона, свідок, жила в одній кімнаті разом з ОСОБА_8 (донькою відповідачки). Після придбання братом та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_4, вони постійно там проживали разом, здійснювали ремонт в квартирі, купували техніку, меблі, тобто вели спільне господарство. Свідок зазначила, що вони були справжньою сім'єю, проводили спільно свята, відвідування родичів, як з боку позивача, так і з боку відповідачки. Її брат дбайливо ставився до доньки відповідачки ОСОБА_8, як до своєї рідної.

Свідок ОСОБА_16 (чоловік сестри позивача) повідомив суду, що він знає ОСОБА_3 з 2012р. коли їх познайомив ОСОБА_1. Свідок повідомив суду, що сторони проживали разом в квартирі № АДРЕСА_4. Свідок зазначив, що на його погляд, позивач та відповідачка були сім'єю (родиною), проводили спільно свята, відвідування родичів, як з боку позивача, так і з боку відповідачки.

Свідок ОСОБА_12 (колега по роботі) повідомила суду, що знає ОСОБА_3, як дружину ОСОБА_1 Останній звернувся до неї з проханням прописати ОСОБА_3, оскільки для отримання кредиту на придбання квартири була необхідність в реєстрації. Свідок неодноразово бувала на роботі у позивача, періодично спілкувалась з відповідачкою на різноманітні теми. На її погляд відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були притаманні сім'ї (дбайливе ставлення ОСОБА_1 до ОСОБА_3, погодження між собою у вирішені різноманітних побутових питань, таких як придбання речей, проведення відпочинку).

Свідок ОСОБА_13 (керівник позивача) повідомив суду, що знайомий зі сторонами у справі, як з подружжям.

Свідок ОСОБА_14 (продавець земельної ділянки) повідомила суду, що до неї звернулась ОСОБА_10 (мати позивача) з питання продажу земельної ділянки її сину та ОСОБА_13. Свідок зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом приїжджали до неї погоджувати питання придбання земельної ділянки, разом їздили до нотаріуса та разом проводили з нею розрахунок, на її погляд, вони поводили себе як справжня сім'я.

Свідок ОСОБА_17 (колега по роботі) повідомив суду, що знайомий з обома сторонами. Зазначив, що неодноразово бував в ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на придбаній ними дачі, вони разом смажили шашлик та відпочивали. Свідок засвідчив, що неодноразово купував у сторін фрукти (абрикос), ягоди (малину), допомагав заносити фрукти в їх квартиру АДРЕСА_4 та зазначив, що ОСОБА_1 добре орієнтувався в квартирі. Також зазначив, що в квартиру заходили разом і ОСОБА_3, і позивач. Після того, як свідок допоміг занести фрукти, він вийшов з квартири, при цьому позивач попрощався з ним і залишився в квартирі. Свідок також зазначав, що неодноразово приїздив до будинку забирати на роботу позивача, привозив його пізно ввечері за цією ж адресою. Також вказав, що після припинення сімейних відносин між сторонами в кінці серпня 2016р., перевозив речі позивача з адреси: АДРЕСА_4 до батьків ОСОБА_19. ОСОБА_17 засвідчив суду, що поведінка сторін була притаманна звичайній родині (сім'ї), оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно вирішують різні побутові питання, дбали та піклувалися один про іншого.

Свідок ОСОБА_18 (дружина ОСОБА_17) повідомила суду, що знайома з обома сторонами, неодноразово бувала у них на дачі, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, садівниче товариство «Виноградарь», вони разом смажили шашлик, вони неодноразово з чоловіком купували у них фрукти та ягоди. Під час спілкування бачила між ними порозуміння, а в їх відносинах - справжні сімейні стосунки.

На підтвердження фактів, викладених в запереченнях ОСОБА_3, за клопотанням останньої в судовому засіданні 19.11.2018р. були допитані свідки - ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, які підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з кінця серпня 2005р. та ведення ними спільного господарства.

Свідок ОСОБА_20 (сусідка - АДРЕСА_9) повідомила суду, що знає обох з 2005р., зазначила, що вони товаришують як сусіди. Також повідомила, що позивача часто бачила за цією адресою (один-два рази на місяць), перестала його бачити восени 2015р. Вона (свідок) сприймала його як чоловіка ОСОБА_3, між тим він був «приходящим мужчиной, пришел, ушел, но не жил постоянно». Свідок також казала, що квартира куплена за гроші ОСОБА_3, ремонт в квартирі робився теж за її гроші, між тим вона запрошувала сторонніх чоловіків до цих робіт.

Свідок ОСОБА_21 (сусід - АДРЕСА_10) повідомив суду, що знає і позивача, і відповідачку з 2005р. Зазначив, що позивача зустрічав два рази на тиждень. Зазначив, що сторони спільно здійснювали ремонт, він неодноразово бував в їхній квартирі.

Свідок ОСОБА_22 (знайома доньки ОСОБА_8) повідомила суду, що також знає і позивача, і відповідачку. Свідчила про те, що дружить з донькою відповідачки, вона неодноразово зустрічала позивача за адресою: АДРЕСА_4. Повідомила, що позивач був одягнутий в домашній одяг, почував себе як мешканець квартири. Між тим, ОСОБА_8 його за вітчима не вважала. Коли вона (свідок) приходила до ОСОБА_8, він знаходився на кухні, а вона з ОСОБА_8 були у кімнаті. ОСОБА_24 під час її відвідувань подруги, періодично приходила і до них з ОСОБА_8, а потім поверталась на кухню до ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_23 (сестра відповідачки) повідомила суду, що знайома з позивачем. Повідомила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом не проживали. Позивач за адресою: АДРЕСА_4 не проживав, на дачі також його не було. В придбанні квартири, автомобіля та земельної ділянки участі він не приймав, все було набуто за кошти відповідачки, яка працює викладачем музики у музичній школі та окрім цього дає приватні уроки. Також свідок повідомила, що у свій час надала сестрі гроші в розмірі 22500 доларів США для погашення кредиту за квартиру, які заробила в умовах праці на Крайній Півночі РФ.

Втім, суд критично оцінює ці покази, оскільки доказів передачі таких грошей сестрі та наявності їх у свідка в той період часу взагалі ОСОБА_23 суду не надала. Ці покази суд вважає намаганням рідної сестри допомогти ОСОБА_23 вивести спірну квартиру зі спільної сумісної власності сторін. Крім того, показання цього свідка в частині того, що ремонт в спірній квартирі є незавершеним і на сьогоднішній день, спростовані показами свідка ОСОБА_21 (заявленого відповідачкою), який 19.11.2018р. в суді зазначив, що був в квартирі сторін і до, і після завершення ремонтних робіт, бачив там і позивача.

Суд критично оцінює й покази свідка ОСОБА_20 про те, що позивач постійно з ОСОБА_23 не жив, а був «приходящим мужчиной», оскільки в інший частині покази цього свідка знаходяться у протиріччі з показами іншого свідка (також запрошеного відповідачкою). Так, свідок ОСОБА_20 (сусідка) зазначала, що донька ОСОБА_8 проживає в спірній квартирі і по сьогоднішній день, тоді як свідок ОСОБА_22 (подруга ОСОБА_8) зазначила, що у 2017 році ОСОБА_8 переїхала жити до м. Запоріжжя, оскільки там знайшла роботу.

Судом також було оглянуто долучені до матеріалів справи: фотокартки за різний період часу, на яких спільно зображено позивача та відповідачку, їхнє спільне проживання та побут, спільне зображення з батьками відповідачки та позивача, їхні родини, друзів, а також їхній спільний відпочинок в літню пору року на морі, спільний відпочинок на дачі, святкування днів народження, святкування новорічних свят, тощо (а.с. № 23-26, 98-115 т. № 1, а.с. № 55 т. №3 ).

Суд критично ставиться до позиції відповідачки, щодо її перебування з позивачем в трудових відносинах, оскільки ОСОБА_3 не надано будь-яких достатніх та допустимих доказів цьому. Отже, суд приходить до висновку, що позивач здійснював перевезення пасажирів на транспортному засобі мікроавтобус MERSEDES - BENZ, хоча і належачему відповідачці, між тим в інтересах їхньої сім'ї (як чоловіка та жінки). При цьому, саме відповідач у спірний період часу був зареєстрований фізичною особою-підприємцем за видом підприємницької діяльності «перевезення пасажирів».

Суд критично ставиться до твердження відповідачки та її представника, щодо найму в січні 2005р. на умовах оренди однієї кімнати в АДРЕСА_13 в квартирі, яка належала на праві власності батькам позивача, тільки для проживання неї самої та її доньки, а також зберігання їхнього майна, а також щодо сплати відповідачкою грошових коштів в рахунок орендної плати за проживання в квартирі. Ці твердження ОСОБА_3 були спростовані свідками, що були допитані в судовому засіданні 05.11.2018р. (наприклад, сестра позивача ОСОБА_15 свідчила про те, що вона навіть проживала у той період в одній кімнаті з ОСОБА_8). І на ці покази відповідачка жодних заперечень під час допиту свідка і пізніше не висловила.

Отже, судом встановлено, що відповідачка та її донька проживали з позивачем за вказаною адресою (АДРЕСА_7), як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, як звичайна сім'я.

Стосовно заперечень відповідачки стосовно того, що кредитний договір на придбання квартири АДРЕСА_4 був оформлений на її ім'я (а.с. № 27-30, 31-34 т. № 2), суд зазначає, що у супутніх до цього кредитного договору документів є і заява ОСОБА_3 на отримання кредитних коштів, в якій остання зазначає, що ОСОБА_1 є її цивільним чоловіком. Отже, твердження відповідачки, що для отримання кредиту на придбання квартири необхідно було лише формально зазначити в документах позивача, як цивільного чоловіка, в іншому випадку банком було б відмовлено в наданні кредитних коштів, не знайшло свого підтвердження, а достатніх та допустимих доказів відповідачкою надано не було. Саме тому суд вважає ці твердження такими, що не відповідають дійсності та надуманими.

Судом було встановлено, що платежі по сплаті кредиту дійсно здійснювались від імені відповідачки в період з серпня 2005р., остаточний платіж було здійснено 20.12.2011р. в сумі 22 483 долари США. Втім, цілком логічним виглядає, що у квитанціях за кредитом оформленим на ім'я відповідачки, слід було зазначати саме її прізвище.

При цьому відповідачкою не надано будь-якого достатнього та допустимого доказу на підтвердження надання цієї суми саме сестрою ОСОБА_3 та її батьками.

Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_23 (сестри відповідачки), оскільки відбулось протиріччя в показаннях свідка та поясненнях самої відповідачки, тому суд не бере їх до уваги.

Так, відповідачка вказувала, що позивач періодично проживав з нею в квартирі АДРЕСА_4, а свідок ОСОБА_23 категорично заперечувала та зазначала, що жодного дня ОСОБА_1 там не був, як не був і на дачній ділянці.

Посилання відповідачки та її представників на те, що позивач необізнаний про вартість квартири, придбаної в кредит, вартість оплати комунальних платежів, вартість навчання ОСОБА_8 в Університеті, не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, які стосуються встановлення факту сумісного проживання їх як чоловіка та жінки, однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд не може погодитись з твердженням представника відповідачки адвоката ОСОБА_4, який в судовому засіданні в обґрунтування своєї позиції щодо неприйняття позивачем жодної участі у справах, зокрема, фінансової, наголосив на тому, що позивач не може зазначити точну адресу проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в 2003 році за адресою по АДРЕСА_1, оскільки позивач по тексту свого позову від 19.09.2016р. зазначає, що вони з ОСОБА_3 з літку 2002р. проживали за адресою: АДРЕСА_1.

Також суд не бере до уваги твердження представника відповідачки щодо не володіння позивачем інформацією, за якою ціною та якого числа вчинено правочин з продажу нерухомого майна, оскільки квартира АДРЕСА_16 є приватною власністю відповідачки ОСОБА_3, яку вона набула у власність до спільного проживання з позивачем, крім того, вона не є предметом розгляду справи.

Крім того, в своїх запереченнях відповідачка зазначала, що дійсно в 2003 році довелось винаймати квартиру по пр. ОСОБА_16 на житловому масиві Перемога. В судовому засіданні не спростовувалось, тобто підтверджувалось, що була орендована трикімнатна квартира на третьому поверсі, саме про яку й вказував в позовній заяві ОСОБА_1

Підчас розгляду справи відповідачка та її представник звертали увагу на те, що позивач не приймав участь в придбанні будь-якого майна, оскільки у нього відсутні будь-які фінансові документи.

На це суд зауважує, що цілком слушними є пояснення представника позивача щодо фінансових документів про здійснення придбання нерухомого майна, придбання рухомого майна, побутової техніки, меблів та інше, а саме те, що вони знаходяться саме у ОСОБА_3, оскільки придбання здійснювалось за кредитні кошти від імені відповідачки, фінансові документи є гарантійним документом та при виникненні гарантійних зобов'язань вони повинні були находитись у відповідачки.

Суд критично ставиться до позиції відповідачки щодо здійснення всіх розрахунків за кредитними договорами на придбання квартири, побутової техніки, телевізорів, кінотеатрів, посудомийних машин, холодильників, меблів, рухомого майна та іншого майна лише нею, оскільки наявні в матеріалах справи докази про фінансовий стан ОСОБА_3 вказують про її фінансову неспроможність самостійно проводити розрахунки за спожитими кредитами, кредитом по квартирі та кредитом по автомобілю. Крім того, пояснення позивача про зворотне були підтвердженні показаннями свідків про участь ОСОБА_1 у сплаті грошових коштів за кредитними договорами укладеними на ім'я ОСОБА_3

Суд залишає поза увагою твердження представника відповідачки щодо не володіння позивачем інформацією про дату придбання автомобіля ОСОБА_24 - FORD, Модель - FIESTA 1.1, оскільки ОСОБА_1 вказана інформація зазначена в самій позовній заяві.

Позивач стверджує, що він, заробляючи гроші як ФОП (квед «перевезення пасажирів»), віддавав гроші відповідачці, а вона, як жінка, слідкувала за усіма проплатами. Доказів зворотнього, а що саме дохід ОСОБА_3 (яка працює викладачем музики у музичній школі та підробляє приватними уроками), відповідачка суду не надала.

Взагалі, ОСОБА_3 не надала доказів, що отримує будь-який дохід, крім офіційної заробітної плати викладача музики у музичній школі.

Той факт, що позивач, оформивши підприємницьку діяльність 11.12.2002р., декілька років (з 2003р. по 2010р.) не відображав свої доходи з метою уникнення оподаткування (а.с. № 84-88 т. № 3), не може свідчити, що всі ці роки він не отримував доходу, маючи два транспортні засоби типу «маршрутки для перевезення пасажирів». На жаль, така практика є розповсюдженою в Україні.

І тільки після посилення податкового контролю та відповідальності, позивач у 2011-2013р.р. вже задекларував свій дохід, втім по цій самій причині був вимушений на наступний рік - 22.12.2014р. закрити підприємницьку діяльність (а.с. № 22 т. № 1).

В будь-якому випадку, відповідачка, зазначаючи, що отримувала дохід від приватних уроків, також не надала доказів, що вона здійснювала цю діяльність на законних підставах зі сплатою податків.

Відповідачка в ході розгляду справи також стверджувала, що позивач був лише присутнім в квартирі під час ремонтних робіт, але в цій квартирі до серпня 2015р. не проживав. Між тим, факт спільної участі сторін по справі у ремонтних роботах в спірній квартирі підтвердили й допитані свідки, навіть зі сторони відповідачки.

Так, свідок ОСОБА_21 зазначив, що ремонт у квартирі був завершений до 2015р. і він особисто бачив позивача в квартирі під час ремонтних робіт.

Отже, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, проживаючи разом, як чоловік та жінка однією сім'єю, спільно здійснювали ремонт у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 із залученням сторонніх працівників для виконання будівельно-ремонтних робіт.

Суд критично ставиться до посилань відповідачки стосовно того, що ОСОБА_1 не мав стабільного заробітку та постійно потребував грошей, час від часу звертався до її знайомих із наміром взяти гроші в борг (більшості з них борги досі не повернуто в повному обсязі), оскільки жодний з допитаних свідків таких фактів не підтвердив..

Навпаки, судом було встановлено, що позивач увесь спірний період, що є предметом розгляду судом, постійно працював та забезпечував потреби своєї сім'ї.

Підчас розгляду справи відповідачка та її представник звертали увагу на те, що позивач не приймав участь в придбанні будь-якого майна, оскільки у нього відсутні будь-які фінансові документи.

На це суд зауважує, що цілком слушними є пояснення представника позивача щодо фінансових документів про здійснення придбання нерухомого майна, придбання рухомого майна, побутової техніки, меблів та інше, а саме те, що вони знаходяться саме у ОСОБА_3, оскільки придбання здійснювалось за кредитні кошти від імені відповідачки, фінансові документи є гарантійним документом та при виникненні гарантійних зобов'язань вони повинні були находитись у відповідачки.

Суд критично ставиться до позиції відповідачки щодо здійснення всіх розрахунків за кредитними договорами на придбання квартири, побутової техніки, телевізорів, кінотеатрів, посудомийних машин, холодильників, меблів, рухомого майна та іншого майна лише нею, оскільки наявні в матеріалах справи докази про фінансовий стан ОСОБА_3 вказують про її фінансову неспроможність самостійно проводити розрахунки за спожитими кредитами, кредитом по квартирі та кредитом по автомобілю. Крім того, пояснення позивача про зворотне були підтвердженні показаннями свідків про участь ОСОБА_1 у сплаті грошових коштів за кредитними договорами укладеними на ім'я ОСОБА_3

Стосовно придбання 04.09.2015р. земельної ділянки АДРЕСА_8 для індивідуального садівництва (кадастровий номер НОМЕР_6), площею 0,0509 га (а.с. № 133-137 т. № 2), суд зазначає, що відповідачка не довела факт придбання за власною ініціативою та за власні кошти цієї земельної ділянки.

Так, свідок ОСОБА_14 (продавець земельної ділянки) 05.11.2018р. повідомила суду, що до неї звернулась саме мати позивача - ОСОБА_10 з питання продажу земельної ділянки її сину та ОСОБА_3. Свідок також зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приїжджали до неї разом погоджувати питання придбання земельної ділянки, разом їздили до нотаріуса та разом проводили з нею розрахунок.

Доказів зворотнього ОСОБА_3 суду не надала. Втім, сама суду зазначила, що придбана 04.09.2015р. земельна ділянка АДРЕСА_8 була розташована саме поруч з земельною ділянкою матері позивача. Також, після конфлікту у грудні 2015р., позивач разом зі своєю матір'ю продовжував користуватись суміжною земельною ділянкою, аж до моменту придбання в січні 2016р. донькою, ОСОБА_8, земельної ділянки.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд покладається на наступні норми сімейного та цивільного законодавства.

За приписами ч. 2 сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як передбачено ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У відповідності із п. 22 Постанови ВСУ від 21.12.2007р. № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Абз. абз. 4 - 6 п. 30 вищезазначеної Постанови ВСУ від 21.12.2007р. № 11 вказують, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Постановою ВСУ від 11.03.2015р. у справі № 6-211цс14 та Постановою ВСУ від 25.12.2013р. у справі № 6-135цс13 висловлені правові позиції про те, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Постановою ВСУ у своїй постанові від 08.06.2016р. у справі №6-2253цс15, виклав наступну правову позицію: «За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16.01.2007р.), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із ч.4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності».

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.06.2018р. в справі № 61-22277св18, в якій зазначається, що «Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.».

Рішення суду повинно бути вмотивованим та обґрунтованим.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначений обв'язок сторін довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їхній сукупності.

Таким чином, суд оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їхній сукупності шляхом дослідження письмових доказів, допиту свідків по справі, з урахуванням вимог норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що викладені відповідачкою обставини не відповідають дійсним, фактичним обставинам сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому майно, а саме: квартира АДРЕСА_4, транспортний засіб ОСОБА_24 - FORD, Модель - FIESTA 1.1, 2012р. випуску, державний реєстраційний номер - НОМЕР_1; земельна ділянка АДРЕСА_8 для індивідуального садівництва, кадастровий номер НОМЕР_6, площею 0,0509 га., розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, СТ «Виноградарь», набуте в період їхнього спільного проживання, є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Оскільки, суд дійшов до висновку про те, що вищезазначене майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, підлягають задоволенню і ті позовні вимоги, які стосуються скасування реєстрації права власності тільки за ОСОБА_3 права власності на це майно та визнання права власності на це майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по ? частині за кожним.

Підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя (положення ч.2, ч. 3 ст. 70 СК України) в справі, що розглядається судом, не встановлено.

Стосовно періоду, протягом якого, суд вважає встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, варто зазначити.

Оскільки судом встановлено, що позивач зареєстрував розірвання шлюбу з ОСОБА_26 тільки 19.07.2005р. (актовий запис № 618 від 19.07.2005р. - а.с. № 130 т. № 3), то за правилами ч. 1 ст. 74 СК України, періодом проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу можна вважати тільки період з 20.07.2005р., відмовивши в задоволенні тієї частини позовних вимог, що стосується встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з липня 2002р., як наполягав на цьому позивач.

Крім того, суд не може визнати факт безперервного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до серпня 2016р., як зазначено у позові, оскільки під час розгляду справи обидві сторони визнавали, що на один рік, а саме з червня 2011р. по червень 2012р. вони припиняли проживання однією сім'єю.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що у цій справи судові витрати слід розподілити в такий спосіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру (про встановлення факту та про скасування державної реєстрації), за якими сплачений судовий збір у розмірі по 551грн. 20коп. та вимога майнового характеру, за яку позивачем сплачений судовий збір в загальному розмірі 6890грн. ( 1125грн. та 5765грн.) (а.с.№ 2, 3 т.№ 1).

З огляду на те, що вимоги немайнового характеру щодо встановлення факту проживання однією сім'єю за період з липня 2002р. по 31.08.2016р. задоволені частково (в частині періоду спільного проживання), то враховуючи роз'яснення, що містяться в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» стосовно пропорційності присуджених судових витрат, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в розмірі 275грн.60коп.

Враховуючи, що інші позовні вимоги позивача, за які ним був сплачений судовий збір в розмірі 551грн.20коп. та 6890грн. задоволені в повному обсязі, то з відповідачки на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у розмірі 7441грн.20коп.

Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 7716грн. 80коп., а в іншій частині у стягненні судового збору слід відмовити у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61 70, 71, 74 СК України, Постановою Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", Правовими позиціями, які висловлені Верховним Судом України у постановах від 25.12.2013р. у справі № 6-135цс13, від 11.03.2015р. у справі № 6-211цс14 та від 08.06.2016р. у справі № 6-2253цс15, Верховним Судом у постанові від 18.06.2018р. в справі № 61-22277св18, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 223, 141, ч.1 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд ,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (третя особа: Відділ реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна та скасування державної реєстрації права власності - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 20 липня 2005р. по червень 2011р. та з червня 2012р. по 31 серпня 2016р.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4, що складається із: 1- коридор, 2- ванна, 3- туалет, 4- кухня, 5- житлова, І, ІІ - лоджії.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль ОСОБА_24 - FORD, Модель - FIESTA 1.1, Рік випуску - 2012, державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, зареєстрованого 02.03.2013р.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельну ділянку АДРЕСА_8 для індивідуального садівництва (кадастровий номер НОМЕР_6), площею 0,0509 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4, проведену на підставі договору купівлі-продажу, НОМЕР_7 реєстр 5540, 22.08.2005р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_4) транспортного засобу ОСОБА_24 - FORD, Модель - FIESTA 1.1, Рік випуску - 2012, державний реєстраційний номер - НОМЕР_1.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_4) на земельну ділянку АДРЕСА_8 для індивідуального садівництва (кадастровий номер НОМЕР_6), площею 0,0509га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8, шляхом укладення договору купівлі-продажу 04.09.2015р., НОМЕР_8, реєстр 1669, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5) право власності на 1/2 частину наступного майна:

- квартири АДРЕСА_4, що складається із: 1- коридор, 2- ванна, 3- туалет, 4- кухня, 5- житлова, І, ІІ - лоджії.

- автомобіля ОСОБА_24 - FORD, Модель - FIESTA 1.1, Рік випуску - 2012, державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, зареєстрованого 02.03.2013р.

- земельної ділянки АДРЕСА_8 для індивідуального садівництва (кадастровий номер НОМЕР_6), площею 0,0509 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі по сплаті судового збору у розмірі 7716грн.80коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Н.В.Ткаченко