7 листопада 2018 року
Справа № 488/5027/14-ц
Провадження № 14-256 цс 18
судді Великої Палати Верховного Суду Бакуліної С . В . щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року, ухваленої за наслідком перегляду цивільної справи № 488/5027/14-ц за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі також - Миколаївська ОДА) та Державного підприємства (далі також - ДП) «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, ОСОБА_6 , про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування запису про право власності та витребування земельної ділянки з незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2016 року і рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2016 року.
23 вересня 2014 року прокурор звернувся з позовом і з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог просив:
- поновити позовну давність, пропущену з поважних причин;
- визнати незаконним і скасувати пункт 40 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 17 грудня 2009 року № 42/65 (далі - рішення № 42/65), згідно з яким ОСОБА_3 отримала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв. м для будівництва індивідуального житлового будинку з наданням адреси: АДРЕСА_1 ;
- визнати незаконними і скасувати пункти 10 і 10.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 (далі - рішення № 47/51), якими затверджений проект землеустрою та надана у власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 1000 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахована за функціональним призначенням до земель житлової забудови для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_2 (далі - земельна ділянка);
- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 2 вересня 2010 року, виданий ОСОБА_3 (далі - державний акт);
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 жовтня 2010 року, укладений ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С. А. та зареєстрований у реєстрі за № 2935;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 серпня 2013 року, укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С. А. та зареєстрований у реєстрі за № 2231 (далі разом - договори купівлі-продажу);
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 2313088 про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку (далі - вимога про скасування запису);
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2 , у власність держави в особі Миколаївської ОДА з переданням її в постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство».
Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржені рішення у відповідній частині прийняті, а державний акт виданий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, передання яких у приватну власність для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд заборонене, у зв`язку з чим, подальші правочини щодо її відчуження є недійсними, а відповідний запис про право власності останнього набувача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно має бути скасований. Прокурор зазначав, що позовна давність пропущена з поважних причин, оскільки порушення законодавства щодо відчуження земельної ділянки прокуратура виявила лише у серпні 2014 року.
12 липня 2016 року Корабельний районний суд м. Миколаєва ухвалив рішення, яким визнав поважними причини пропуску позовної давності, оскільки факт порушення вимог законодавства щодо відчуження земельної ділянки прокуратура виявила лише у серпні 2014 року, та повністю задовольнив позов, мотивуючи тим, що передання земельної ділянки ОСОБА_3 здійснене з порушенням законодавства, а саме за відсутності згоди на її вилучення у належного землекористувача, висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, а також з перевищенням Миколаївською міською радою повноважень на розпорядження земельними ділянками.
14 листопада 2016 року Апеляційний суд Миколаївської області ухвалив рішення, яким змінив рішення суду першої інстанції: виключив з резолютивної частини перший абзац, в якому визнані поважними причини пропуску прокурором позовної давності та поновлений строк для звернення до суду з позовом; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 7 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2016 року та рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2016 року скасувала в частині задоволення позовних вимог про:
визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 жовтня 2010 року, укладеного ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С. А. та зареєстрованого у реєстрі за № 2935;
визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 серпня 2013 року, укладеного ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С. А. та зареєстрованого у реєстрі за № 2231;
у цій частині ухвалила нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2016 року, а також змінене нимрішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2016 року залишила без змін.
При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала, що:
- підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Тому Велика Палата Верховного Суду вважала, що, хоча суди і дійшли по суті правильних висновків про незаконність видання державного акта, проте визнання його недійсним не було необхідним для вирішення питання про те, що земельна ділянка належить державі, та для її витребування в інтересах Миколаївської ОДА (пункти 70, 71 постанови);
- задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 74 постанови);
- однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно (пункти 97 - 100, 123 постанови).
Погоджуюсь із висновком Великої Палати Верховного Суду щодо результату вирішення цього спору, втім вважаю, що наведене у постанові обґрунтування є помилковим.
Так, відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми.
Дво- та багатосторонні правочини є договорами і водночас угодами, які засвідчують домовленість сторін, мають вольову спрямованість, яка характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання осіб, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму волевиявлення у вигляді вчинення юридичних дій, направлених на свідоме створення конкретного цивільного правового результату (наслідку), тому не можуть розглядатись як правочини ті фактичні дії (вчинки) осіб, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, вважаю помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, а також висновок про те, що визнання недійсним державного акта на землю не було необхідним для вирішення питання про те, що земельна ділянка належить державі, та для її витребування в інтересах Миколаївської ОДА, адже, спірне рішення є лише вираженням волі одного з учасників правовідносин, яке не призводить безпосередньо до будь-якого правового результату до моменту його реалізації - оформлення державного акту, який підтверджує юридичний факт прийняття майна у власність, і на підставі якого відбувається державна реєстрації права власності на земельну ділянку відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Пунктом 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 визначено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею.
Враховуючи зазначене, а також те, що реалізація права на витребування майна із чужого володіння має бути наслідком скасування судом первинної підстави за якої майно вибуло від законного власника, вважаю помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про відсутність необхідності визнавати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, який викладено в пунктах 70, 71 постанови.
Вказане вище підтверджується також частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка однією з підстав скасування записів про проведену державну реєстрацію прав визначає скасування судом документів, на підставі яких проведено таку реєстрацію.
За змістом статей 387, 388 ЦК України звернутися із позовом про витребування майна може тільки його власник.
Наявність цивільного речового права, посвідчується визначеними нормативними приписами документами та правовими актами, і в разі невизнання або оспорювання останнього факт його наявності/відсутності доводиться у цивільних правовідносинах внаслідок обрання та реалізації особою способу захисту, визначеного приписами пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права).
Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав.
Вимога про визнання права власності може бути додатковою до іншої вимоги, наприклад, до позову про витребування майна з володіння, про усунення порушень права власності, не пов`язаних з порушенням володіння, про виключення майна з опису та ін. Спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності в позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи, коли це право оспорюється або не визнається іншими особами. У тих випадках, коли позивачем пред`явлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння або з володіння добросовісного набувача, пред`явлення титульним власником, майнові права якого зареєстровано у визначеному законом порядку, вимоги про визнання права власності чи інші його вимоги, коли вони вмотивовані посиланням на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
З огляду на викладене вище, витребування майна з чужого володіння особою, яка вважає себе його власником, втім не має відповідних документів або реєстрації, повинно здійснюватись з одночасним пред`явленням вимоги про визнання права за вказаною особою, у зв`язку з чим вважаю безпідставним висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у пункті 74 постанови, адже таке твердження є доречним не у всіх випадках, а лише коли вимога про визнання права пред`явлена особою, майнові права якої були підтверджені відповідними правовстановлюючими документами до вибуття майна з його володіння або за якою було зареєстровано право власності у визначеному законом порядку.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Пунктами 51, 52 постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 року № 484 «Деякі питання функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» визначено, що внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав. У разі коли в Державному реєстрі прав відсутні записи про речові права, їх обтяження, що підлягають автоматичному поновленню, а відомості про такі речові права, їх обтяження, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, містяться у реєстрах (кадастрах), поновлення записів про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором шляхом внесення з відповідних реєстрів (кадастрів) відомостей про такі права, обтяження, передбачених пунктами 30-32 цього Порядку.
Оскільки за наведеними вище нормами законодавства наслідком скасування запису про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно є автоматичне поновлення запису про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, тобто, відновлення прав власника майна у разі встановлення підстав для його витребування може здійснюватись і у вказаний спосіб, вважаю необґрунтованими висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 97 - 100, 123 постанови, адже розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 31-1Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомемайно та їх обтяжень» встановлено, що реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення.
На мою думку зазначене також підтверджує необґрунтованість висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 97 - 100, 123 постанови, оскільки встановлення судом незаконності володіння спірним майном та/або правомірності вимог щодо його витребування, повинно мати наслідком найшвидше (незалежне від строку подання заінтересованою особою заяви) скасування державної реєстрації прав. Саме у такий спосіб відбувається найбільш ефективний захист прав позивача та забезпечується стабільність цивільного обороту.
Суддя Великої Палати Верховного Суду С. В. Бакуліна