Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 2604/10346/12
Номер провадження 22-ц/824/792/2018
Головуючий у суді першої інстанції Я.І. Вкернидубов
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
12 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 2604/10346/12

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року, ухвалене у складі судді Вернидубова Я.І., в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, відомості про час і дату складення повного рішення відсутні,-

в с т а н о в и в :

У травні 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки посилаючись на те, що 04 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір №КIVVGA00000020 від 04.06.2007 року, згідно із яким вона отримала кредит у розмірі 130000,00 доларів США строком до 04.06.2017 року та сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,04 % річних, відповідно до погодженого графіку погашення кредиту. ПАТ КБ «Приватбанк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі та на умовах, передбачених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04.06.2007 року сторони уклали договір іпотеки № КIVVGA00000020. Відповідно до умов даного договору відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 78,60 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 833 250,00 грн. Оскільки в добровільному порядку відповідач заборгованість не погашає, виходячи з умов договорів, позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу ним від імені відповідача предмету іпотеки з правом отримання необхідних для укладення договору купівлі-продажу документів та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та /або проживають в зазначеній квартирі зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру № 94, загальною площею 78,60 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, бульвар Дарницький,12 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та задоволення за рахунок продажу вимог в розмірі 1803293,75 грн. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_4 з усіма залежними від неї особами. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_4, через свого представника ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, жодної повістки суд за адресою місця її реєстрації не направив. Судом порушено ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Суд не взяв до уваги те, що позивачем не надано належних первинних документів щодо наявності визначеної банком заборгованості. Вказала, що судом невірно визначено початок перебігу строку позовної давності, а тому суд помилково не застосував до вимог про стягнення неустойки позовну давність за заявою відповідача. Суд не перевірив наявність підстав для дострокового стягнення з відповідача всієї суми заборгованості за кредитом, замість стягнення лише суми простроченої заборгованості. Суд не взяв до уваги жодного платежу проведеного позичальником. Суд помилково дійшов висновок про те, що позичальник отримала кошти від Банка, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду заяву на видачу готівки, що підтверджувала б отримання ОСОБА_4 грошових коштів за цим договором. Суд не застосував норми ст. 12 Закону України «Про іпотеку» відповідно до якої у іпотекодержателя виникає право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання. Також не застосував ч.1 ст. 35, ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Також вказала, щ суд не зазначив у рішенні, що воно в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VІІ.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_5 підтримав подану скаргу, просив ї задовольнити її з викладених підстав, звернув увагу суду на те, що такий спосіб звернення стягнення як надання банку права продати предмет іпотеки, є позасудовим способом звернення стягнення, а крім того, такого способу звернення стягнення, як надання права на продаж предмету іпотеки від імені іпотекодавця не передбачено діючим законом, законом передбачено такий спосіб звернення стягнення, як надання кредитору права на продаж предмету іпотеки від власного імені.

Представник позивача ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, заочне рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник порушила свої зобов'язання за кредитним договором, допустила заборгованість, розмір якої позивачем доведено, а відповідачем не спростовано. У зв'язку із чим ПАТ КБ «Приватбанк» має право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за визначеною статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу, а саме шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від імені відповідача будь-якій третій особі-покупцю на власний розсуд. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони суперечать зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із положеннями статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 04.06.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 130 тис. доларів США під 11,04 % річних та кінцевим терміном повернення до 4 червня 2017 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала ПАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Як стверджує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 30.03.2012 року за розрахунком банку утворилась заборгованість у розмірі 225 976 доларів США, що еквівалентно 1 803 293 грн. 75 коп.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 30 листопада 2017 року, проведеної у справі за клопотанням сторони відповідача, встановити обсяг заборгованості за наявними у матеріалах справи доказами не видається за можливе, так як банком було підвищено процентну ставку, а тому неможливо перевірити, яким чином розподілялись кошти, сплачені позичальником на погашення кредиту, від чого залежить сума заборгованості по тілу кредиту та штрафні санкції.

Як вбачається, звертаючись до суду із даним позовом Банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КIVVGA00000020 від 04.06.2007 року у розмірі 225976,66 доларів США, що еквівалентно 1 803 293,75 грн. звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру № 94, загальною площею 78,60 кв.м., яка розташована за адресою: м. Київ, бульвар Дарницький,12 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_4 з усіма залежними від неї особами.

Так, у статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі.

Як вбачається із п.27 Договору іпотеки квартири від 04.06.2007 року №КIVVGA00000020 звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотеко держателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь - якій особі та будь - яким особам, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі - продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Тобто, зазначений договір іпотеки квартири надає банку право на продаж від власного імені предмету іпотеки і це питання вирішення в судовому порядку не потребує, оскільки іпотекодавець вже надав банку право, при наявності певних умов, продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя.

Крім того, як Законом України «Про іпотеку» так і умовами договору іпотеки квартири не передбачено такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки з укладанням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу.

Договором іпотеки квартири передбачено такий позасудовий спосіб звернення стягнення, як шляхом продажу предмету іпотеки будь - якій особі та будь - яким особам, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі - продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Вказані положення укладеного сторонами іпотечного договору не суперечать вимогам Закону України «Про іпотеку».

Отже, оскільки умовами іпотечного договору і Законом України «Про іпотеку» не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені іпотекодавця (відповідача) договору купівлі-продажу, то відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб.

Суд першої інстанції розглядаючи справу даних обставин не врахував, дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а тому таке рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Банку з наведених підстав.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд вважає, що його судове рішення (постанова) відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» з наведених вище підстав.

Відповідно до вимоги ст.ст.139,141 ЦПК України, суд стягує з банка на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в 2015 році у сумі 121,80 грн. та витрати по проведенню експертизи у сумі 13 079,88 грн., а всього стягує 13 201,68 грн. на користь відповідача. Крім того, суд стягує з банка в дохід держави недоплачений відповідачем судовий збір за подачу апеляційної скарги на заочне рішення суду у 2015 році у сумі 1541, 35 грн. (3326,30 грн. х 0,5= 1663,15 грн. ; 1663,15 - 121,80=1541,35 грн.)

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року скасувати.

Акціонерному товариству «Комерційний банк «Приватбанк» відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк Приватбанк» на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 13 201,68 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 541,35 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна