ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 638/9334/15-ц

провадження № 61-5696св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Харківська міська рада,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 6 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Шишкіна О. В., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 серпня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Міненкової Н. О., Зазулинської Т. П., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10 і ОСОБА_7 звернулись із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_5 і ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Харківська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що відповідачі зареєстровані, але не проживають без поважних причин у квартирі АДРЕСА_1 з 1997 року, не приймають участі у витратах на утримання та ремонт квартири, у сплаті комунальних послуг, належні їм речі відповідачі вивезли з квартири в 1997 році.

За таких обставин просили визнати ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_10 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 6 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивачі і відповідачі; цей будинок відповідно до рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова № 227/6 від 19 вересня 1989 року віднесений до категорії аварійних. Відповідачі відселені в квартиру АДРЕСА_2 тимчасово, оскільки вона відноситься до маневрового фонду і призначається для тимчасового поліпшення житлових умов громадян, які перебувають на квартирному обліку. Враховуючи тимчасове відселення відповідачів до квартири маневреного фонду, вважати їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, не можна.

Ухвалою апеляційного суду м. Харкова від 1 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 6 квітня 2016 року залишено без змін з посиланням на його обґрунтованість.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

У касаційній скарзі зазначила, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 71 Житлового кодексу Української РСР (далі -ЖК Української РСР), оскільки відповідачі протягом розгляду справи не заявляли про продовження строку зберігання за ними житлового приміщення понад шість місяців, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказувала, що суди помилково не застосували до спірних правовідносин Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який вимагає протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Зазначила, що Положення про порядок користування житловими приміщеннями, віднесеними до маневрового (відселяючого) фонду, затверджене рішенням виконавчого комітету Дзержинської ради народних депутатів м. Харкова № 118/4 від 3 серпня 1993 року, судами першої та апеляційної інстанцій не досліджувалось у судових засіданнях, тому не є належним та допустимим доказом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 20 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_10 Відповідно до рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 19 вересня 1989 року № 227/6 будинок АДРЕСА_1 віднесений до категорії аварійних та таких, що підлягають відселенню.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР у редакції, чинній на час вирішення справи, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Апеляційним судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 8 квітня 2009 року ОСОБА_8 ОСОБА_5 і ОСОБА_10 відмовлено у задоволенні позову про визнання права користування кімнатами № 5 площею 15,8 кв.м і № 6 площею 15,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_2.

С вказаного рішення апеляційний суд встановив, що на підставі рішень Виконавчого комітету Дзержинської ради народних депутатів м. Харкова № 220/1 від 3 серпня 1982 року і № 59 від 6 березня 1984 року будинок АДРЕСА_2, в якій мешкають відповідачі, віднесені до категорії аварійних. При відселенні відповідачів за вказаною адресою ордер не видавався, оскільки даний житловий фонд віднесений до маневрового фонду.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2010 року відмовлено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з посиланням на те, що сторони перебувають на обліку в Дзержинському районі міста Харкова як такі, що мешкають у ветхому житловому фонді, а відповідачі проживають у житловому приміщенні, що відноситься до маневреного фонду, тому підстави стверджувати, що відповідачі втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, відсутні.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, правильно застосували наведені норми права та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, у зв'язку з відсутністю відповідачів у житловому приміщенні з поважних причин.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 71 ЖК Української РСР спростовуються касаційним судом, оскільки відсутність заяв відповідачів до наймодавця про продовження строку збереження за ними жилого приміщення у зв'язку з їх відсутністю у житловому приміщенні з поважних причин понад шість місяців не є підставою для задоволення позову.

Твердження заявника про те, що судами попередніх інстанцій помилково не застосовано вимоги Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в частині обов'язку відповідачів зареєструвати місце проживання при його зміні, відхиляються касаційним судом, оскільки відповідно до вимог статті 6 даного Закону обов'язок зареєструвати місце проживання після прибуття на нове місце проживання виникає у громадянина після зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання. Як встановлено судами, відповідачі не зняті з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень вказаного Закону відсутні.

Посилання заявника на те, що Положення про порядок користування житловими приміщеннями, віднесеними до маневрового (відселяючого) фонду, затверджене рішенням виконавчого комітету Дзержинської ради народних депутатів м. Харкова № 118/4 від 3 серпня 1993 року, не можна вважати належним та допустимим доказом у зв'язку з тим, що в судовому засіданні воно не досліджувалось, є необґрунтованим, оскільки Положення є загальнодоступним нормативно правовим актом і, крім того, такі обставини встановлено судами зі змісту рішення апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2010 року, яке набрало законної сили.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 6 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик