Провадження № 2/428/1928/2018
13 грудня 2018 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Посохова І.С.,
при секретарі Колядінцевій П.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та процентів за користування коштами, -
ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та процентів за користування коштами.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 12 березня 2018 року ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 132500 грн., та зобовязався повернути їх до 15 квітня 2018 року.
Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18.06.2018 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 12 березня 2018 року у розмірі 131577 грн. 71 коп., три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 12 березня 2018 року у розмірі 43 грн. 16 коп. за період з 16.04.2018 року по 19.04.2018 року, проценти за користування коштами в порядку ст. 1048 ЦК України за договором позики від 12 березня 2018 року у розмірі 246 грн. 85 коп. за період з 15.04.2018 року по 19.04.2018 року.
Отже, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання за договором позики перед позивачем не виконав, суму боргу у передбачений договором строк не повернув, рішення суду, яке набрало законної сили, не виконав.
Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу невиконання відповідачем грошового зобовязання за договором позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, з вищенаведених норм ЦК України вбачається, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо ж позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, а саме сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами в порядку ст. 1048 ЦК України за період з 20.04.2018 року по 24.09.2018 року, суд зазначає наступне.
Згідно з пунктами 29-35 постанови ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (надалі Постанова) поняття «строк договору», «строк виконання зобовязання» та «термін виконання зобовязання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обовязків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобовязання» і «термін виконання зобовязання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобовязання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобовязання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобовязання.
Згідно з п. 53-55 постанови припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, ОСОБА_3 Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання.
З огляду на вказане ОСОБА_3 Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
Аналогічного правового висновку із посиланням на постанову ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 390/1875/16-ц, згідно з яким право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Таким чином, враховуючи, що рішення суду має бути ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає, що в даному випадку не підлягає застосуванню норма статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату відповідачем процентів до дня повернення позики, оскільки при укладенні договору позики від 12.03.2018 позикодавець та позичальник не домовлялись про таку виплату процентів, а тому право позикодавця нараховувати проценти за користування коштами припинилось після спливу визначеного договором строку позики, тобто 15.04.2018 року.
Посилання позивача на те, що проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики безвідносно до того, чи є зобовязання з повернення позики простроченим, суд вважає помилковим, оскільки у разі відсутності іншої домовленості сторін норма статті 1048 ЦК України може бути застосована лише у межах строку дії договору позики.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 12.03.2018 за період 20.04.2018 по 24.09.2018, суд вважає, що вони підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно з вимогами позовної заяви позивач ОСОБА_1 вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_2 прострочив виконання взятого на себе грошового зобовязання з повернення позики, то він має також сплатити відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми. Суд погоджується з даними вимогами позивача, оскільки вони ґрунтуються на законі.
Перевіривши правильність розрахунку 3 % річних від простроченої суми, суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону, а тому вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 % річних за час прострочення виконання зобовязання за період з 20.04.2018 по 24.09.2018 року у сумі 1822 гривні 12 копійок підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та процентів за користування коштами задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 12.03.2018 за період з 20.04.2018 по 24.09.2018 у сумі 1822 (одна тисяча вісімсот двадцять дві) гривні 12 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 104 (сто чотири гривні) грн. 17 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

- позивач: ОСОБА_1, місце проживання: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, будинок 70-а, секція 7, кімната 128, реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1;

- відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ЕН № 993621.

Суддя І. С. Посохов