Дата документу 07.11.2018
Справа № 334/4009/18
Провадження № 2/334/2909/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого - судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визнання втратившими право користування житловю площею, -

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання втратившими право користування житловою площею.

Позов обґрунтований тим, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право власності та Договором дарування від 10.05.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Запорізької нотаріальної контори Федченко Т.О. та зареєстрованого в ОП ЗМБТІ в книзі № 73 за реєстровим № 11436 від 14 жовтня 1988 року та Ніколаєвською Л.Б. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області та зареєстрованого в ОП ЗМБТІ в книзі № 73 за реєстровим № 11436 від 08.06.2001 року.

На теперішній час в будинку окрім позивача зареєстровані відповідачі: син позивачки ОСОБА_2, з 1983 року, невістка ОСОБА_3 з 2012 року та їх неповнолітні діти - онуки позивачки : ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В липні 2015 року відповідачі забрали усі свої речі та виїхали разом з дітьми з будинку на інше постійне місце проживання до Російської Федерації.

Відповідачі в будинок не поверталися, участі в оплаті за комунальні послуги не приймають.

Оскільки відповідачі без поважних причин не користуються спірним житловим приміщенням більш як один рік, то вони втратили право користування цим житлом.

З вини відповідачів позивач змушена шукати гроші щоб сплачувати за комунальні послуги ще за них та нести інші витрати, що для неї матеріально вкрай важко, оскільки вона є пенсіонеркою і отримує невелику пенсію, більш того вона не може оформити субсидію.

Просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловою площею АДРЕСА_3

Позивачка в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала, з підстав зазначених у позові.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, вказавши, що відповідачі тривалий час не проживають за вказаною адресою, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Через велику кількість зареєстрованих у квартирі осіб комунальні платежі є занадто великим для позивача у зв`зку чим позивач не має змоги оформити житлову субсидію.

Відповідачі в судове засіданні не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Відзиву на позовну заяву або клопотання у даній справі до суду не подавали.

Представник третьої особи в судове засіданні не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

На підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши матеріали цивільної справи та надані письмові докази, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2, що підтверджується Свідоцтвом про право власності та Договором дарування від 10.05.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Запорізької нотаріальної контори Федченко Т.О. та зареєстрованого в ОП ЗМБТІ в книзі № 73 за реєстровим № 11436 від 14 жовтня 1988 рокута Ніколаєвською Л.Б. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області та зареєстрованого в ОП ЗМБТІ в книзі № 73 за реєстровим № 11436 від 08.06.2001 року.

Разом з позивачем в зазначеному будинку зареєстровані відповідачі: син позивачки ОСОБА_2, з 1983 року, невістка ОСОБА_3 з 2012 року та їх неповнолітні діти - онуки позивачки : ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В липні 2015 року відповідачі забрали усі свої речі та виїхали разом з дітьми з будинку на інше постійне місце проживання до Російської Федерації.

З тих пір відповідачі не проживають у зазначеному житловому приміщенні, не несуть витрат на його утримання, намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляють, однак, добровільно виписатись із будинку відмовляються, оскільки мешкають за межами України.

Реєстрація відповідачів в зазначеному помешканні перешкоджає позивачу як власнику житла вільно володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним будинком, вона вимушена додатково нести витрати на його утримання та не має можливості оформити житлову субсидію на комунальні послуги. Позивачка є пенсіонеркою та отримує незначну пенсію.

Таким чином відповідачі відсутні у вказаному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 виданий паспорт Російської Федерації 12.07.2017 року в міграційному пункті УФМС Россії по Республіці Карелія, код підрозділу 100-007. Згідно відомостей про місце реєстрації останній зареєстрований з 19 липня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1.

У розділі про сімейний стан зазначено: зареєстрований шлюб 26.09.2009 року з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.

У розділі діти внесено відомості про дітей : ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

З'ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідачі, не проживають у будинку з 2015 року, з цього часу не несуть жодних обов'язків зі сплати комунальних послуг, не приймають участі у поточних витратах на утримання будинку, усі витрати, пов'язані з утриманням житла, несе позивач.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Враховуючи, що відповідачі в судове засідання не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали, в даному будинку не проживають без поважних причин з 2012 року, не несуть обов'язків щодо утримання будинку, та залишаютьсяя зареєстрованими в ньому, що перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатись належним їй майном, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування квартирою, оскільки понад 1 рік не проживають в будинку без поважних причин, не користуються ними, не цікавляться спірним приміщенням та намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляють.

Крім, того суд звертає увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статті щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Згідно з ст. 6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

З урахуванням досліджених доказів, є всі підстави вважати, що неповнолітні діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхали з будинку разом з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в 2012 році і на даний час фактично проживають разом з ними, а тому права дітей у разі визнання їх судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням ніяким чином не порушено.

З огляду на те, що неповнолітні діти відповідачів без поважних причин понад один рік не проживають за адресою: АДРЕСА_4, вибули з будинку за волевиявленням батьків, і перешкоди для користування будинком на протязі останнього року були відсутні, те що вони постійно проживають разом з батьками, суд приходить до висновку, що неповнолітні діти відповідачів є такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку № 49 по вул. Столєтова у м.Запоріжжя.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 18, 77-79, 133, 141, 263-265, 280, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання втратившими право користування житлової площею - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житлом АДРЕСА_3

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.М. Гнатюк