Провадження № 2/520/6286/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Нефедової Г.В.,

розглянувши у спрощеному порядку без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ІПН 6) до ОСОБА_2 ( ІПН невідомий паспорт серії КМ №550039 ) за участю третіх осіб ОСОБА_3 (ІПН невідомий), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної безпеки, -

ВСТАНОВИВ:

09.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної безпеки, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 37678,39 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 26.10.2018 року, у відповідності до вимог ч.5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу ( ЦПК) України, було визначено спрощений порядок розгляду справи без виклику сторін, враховуючи розмір позовних вимог.

Від відповідача ОСОБА_2 26.11.2018 року надійшов відзив, в якому він заперечує проти задоволення позову, вважаючи, що він є неналежним відповідачем, так як у відповідності до вимог законодавства та судової практики Верховного суду ( постанова ВСУ від 04.07.2018 у справі 755/18006/15-ц), у рамках ліміту страхового відшкодування, визначеного у страховому полісі ( в даному випадку 200 000 грн.) відповідальність за відшкодування матеріальної шкоди завданою особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність несе страхова компанія ТДВ «СТ «Домінанта». Більш того керував автомобілем ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України,суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом 15 серпня 2018 року о 17:16 годин на вул. Люстдорфська дорога біля будинку125/7 у м. Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля Toyota, р/н ВН6270EІ під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки Skoda, р/н ВН2219ЕT, що належить ОСОБА_4 та автомобіля марки Renault, р/нВН4404АА, що належить ОСОБА_1. Зіткнення сталось з вини відповідача, про що свідчить складений на місці ДТП протокол та повідомлення про ДТП. Постановою Київського районного суду м.Одеси від 31.08.2018 року №520/11382 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу сумою 340 гривень.

У звязку із тим, що цивільна правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ТДВ «СТ «Домінанта» з визначенням страхового ліміту за шкоду заподіяну майну у 200 000 грн., про що свідчить наявний у матеріалах справи поліс №АМ/2960801 від 06.01.2018 року ( строк дії до 08.01.2019 року).

В якості підтвердження розміру шкоду заподіяної внаслідок ДТП позивач надав висновок експерта №6291 від 08.09.2018 року, проведений судовим експертом СПД ОСОБА_5, відповідно до якого вартість матеріальної шкоди транспортного засобу Renault, р/нВН4404АА, що належить ОСОБА_1 визначена у розмірі 37678,39 грн., вартість поновлювального ремонту становить 61270,79 грн.

За таких обставин, між сторонами вбачається спір про виплату вартості матеріального збитку, спричиненого ДТП за участі позивача та відповідача та розмір такої вартості.

Вирішуючи позовну заяву суд виходить з такого.

За нормою частини третьої ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, враховуючи наявність постанови суду, якою встановлено вину відповідача у вчиненні ДТП, відсутність заперечень сторін з приводу даного факту, докази про право власності позивача на транспортний засіб, який зазнав пошкоджень внаслідок ДТП, суд приходить до висновку, що подія ДТП, яка спричинила майновий збиток позивача сталася з вини відповідача.

Згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Однак, відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані: вжити заходів для невідкладеного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди п.33.1.2.

Статтею 38 цього ж Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умови визначених у підпунктах 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Таким чином, учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов'язань :

-деліктне зобов'язання між позивачем та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП;

-договірне зобов'язання між відповідачем і страховою компанією - за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Щодо особи, зобов'язаної відшкодувати шкоду слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Цивільно правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ТДВ «СТ «Домінанта». 16.08.2018 року повідомлення про ДТП ОСОБА_3 надіслав до СК «Домінанта».

Таким чином, покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

У постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, Верховний Суд відступив від правового висновку зазначеного у постанові Верховного суду України від 23.12.2015 року у справі № 6-2587цс15, та зазначив, що відповідно до статті 3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (п. 36 Постанови) а тому покладання обовязку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (п. 37 Постанови).

Що стосується самого винуватця, то Верховний суд зазначив наступне: «Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)»(п. 71 Постанови).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позов у даній справі заявлено до неналежного відповідача та, оскільки позивачем про заміну відповідача у справі не було заявлено, більш того у наданій позивачем відповіді на відзив на позов від 12.12.2018 р. останній наполягає на позові, та зазначив, що позов заявлено до винуватця ДТП, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Внаслідок відмови в задоволенні позову не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення судових витрат: судового збору, та в тому числі витрат за отримання правової допомоги.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 (ІПН 6) до ОСОБА_2 ( ІПН невідомий паспорт серії КМ №550039 ) за участю третіх осіб ОСОБА_3 (ІПН невідомий), ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної безпеки відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.