Провадження № 2/520/4446/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Нефедової Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, повязаної із перешкодами у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У провадження Малиновського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації та визнання права власності на 1/4 частку квартири.

05.12.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м.Одеси з зустрічним позовом про усунення перешкод у здійсненні нею права власності шляхом вселення до спірної квартири та надання ключів, також остання просила стягнути моральну та матеріальну шкоду, мотивуючи позов тим, що вона є власницею частини квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 у м.Одесі, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, чим також спричинив останній моральну шкоду яку вона оцінює сумою 15000 гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 13.12.2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди виділено в окреме провадження.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м.Одеси від 19.12.2017 року зазначений позов прийнято до провадження суддею Целух А.П., однак у звязку з отриманими відомостями щодо місця реєстрації відповідача, який зареєстрований в Київському районі АДРЕСА_2, ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 12.02.2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди передано до Київського районного суду м.Одеси для прийняття до провадження.

Через автоматизований розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Київського районного суду м.Одеси Луняченку В.О.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 25.04.2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (м.Одеса, вул. Івана і ОСОБА_3, 70 кв.59) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_3) про стягнення матеріальної та моральної шкоди прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши пояснення позивача, а також показання свідка, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 2 ЖК України, завданням житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником ? частки квартири АДРЕСА_4 (Івана та ОСОБА_3) у м. Одесі на підставі свідоцтва про право на спадщину, що відображено у витязі про державну реєстрацію прав КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» ( № витягу 32150225 від 23.11.2011). Власником інших ? частин зазначеної квартири є ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 23.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4. На даний час як зазначає позивач вона у даній квартирі не проживає, проживання у цій квартирі було для неї небезпечним, ОСОБА_2 вселив до квартири квартирантів, які чинять останній перешкоди у користуванні її власністю, змінили замки у вхідній двері квартири, та як зазначає позивач викрали її особисті речі та майно, що належало їй та перебувало у спірній квартирі, чим спричинено їй матеріальну шкоду сумою 20000 гривень. також позивачем зазначено, що неправомірним діями квартирантів, їй спричинено моральну шкоду яку вона оцінює в 15000 гривень.

Як встановлено з копії паспорту громадянина серії КЕ №147023 виданому на імя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, остання зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 08.07.1987 року.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у ст. 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов'язки. Це конституційне положення пов'язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, частину будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 28.03.2018 року у справі № 754/13840/15-ц (провадження № 61-2196св18).

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом на підставі зібраних у справі доказів встановлено, що позивач є власником 1/4 частки спірної квартири, а відповідач, який є власником 3/4 частки спірної квартири, своїми діями, які виразилися у ненаданні допуску позивача до квартири, чинить перешкоди у користуванні позивачем спільним майном.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею.

Однак позивачем не було заявлено відповідних позовних вимог, більш того.. як зазначено в позові шкоду їй спричинено квартирантами, а позов заявлений до ОСОБА_2

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15, а також у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 61-3994св18. Однак позовних вимоги щодо виділу в натурі часток у нерухомому майні ОСОБА_1 також не заявляла.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Однак і такі вимоги позивачем не були заявлені.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача в частині вселення її у спірну квартиру.

Також позивачем не довела суду спричинення їй матеріальної шкоди у розмірі 20000 гривень, не зазначено яке саме майно, що належало їй було вкрадено чи знищено саме відповідачем, не доведено вартості того майна.

Вимоги щодо захисту порушеного право на користування майном та відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 не конкретизовано, вид та індивідуальні ознаки майна не зазначені, а тому в цій частині залишаються без задоволення.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн., суд приходить до наступного.

Згідно з ч.1-2ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування завданої внаслідок порушення її прав моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях у зв'язку з ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до п. 3 роз'яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як передбачено ч.1ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, знищення чи пошкодження її майна.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана особі, зокрема, неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 обовязковому зясовуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Позивач зазначає, що у звязку з тим, що квартиранти чинять їй перешкоди у користуванні квартирою неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

З матеріалів справи вбачається, що конфлікт виник у позивача з представником ОСОБА_2, ОСОБА_6 який діє в його інтересах на підставі довіреності, який своє перебування у квартирі підкріплює тільки наявністю зазначеної довіреності, однак довіреність не надає право ОСОБА_6 на проживання, перебування тим більше, перешкоджання власникові нерухомого майна у його законному користуванні.

З чого суд робить висновок, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 до не належного відповідача.

На підставі викладеного, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги про вселення, відшкодування матеріальної шкоди у розмірі20 000 грн., та моральної шкоди у розмірі 15 000 грн., повязаних із перешкодами у користуванні власністю квартирою №59 у будинку №70 по вул. Івана та ОСОБА_3 у м. Одесі задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (НОМЕР_1, виданий 25.03.1996 року Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 70, кВ. 59) до ОСОБА_2 ( місце проживання: id: 001045059 від 04.10.2017 орган 5112, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4) про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі20 000 грн., та моральної шкоди у розмірі 15 000 грн., повязаних із перешкодами у користуванні власністю квартирою №59 у будинку №70 по вул. Івана та ОСОБА_3 у м. Одесі.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня оголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяті днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.

Повне рішення виготовлено 14.12.2018 року