П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 22-348 Головуючий у1-й інстанції - Коренюк А. М.

Унікальний №753/12154/17 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

НевідомоїТ. О.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення з співвласника житла понесених витрат на утримання житла та наданих житлово-комунальних та інших послуг згідно частки у праві власності у порядку зворотної вимоги,-

у с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_4 пред'явила в суд позов до ОСОБА_3 про стягнення з відповідача як співвласника житла 3/4 понесених нею витрат на утримання житла та комунальних послуг у порядку зворотної вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з відповідачем згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 22 листопада 2005 року є співвласниками в долях квартири АДРЕСА_1, а саме позивач - 1/4 частки, відповідач - 3/4 частки квартири. З грудня 2015 року по 14 квітня 2017 року відповідач не сплачував кошти за надані житлово-комунальні послуги, які нею оплачені за вказаний період особисто.

Враховуючи наведене, позивач просила суд стягнути на її користь з відповідача як співвласника житла згідно його частки у праві власності 3/4 частини понесених нею витрат по оплаті житлово-комунальних послуг та на утримання житла у розмірі 35 215 грн 58 коп. у порядку зворотної вимоги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року позовні вимоги задоволені.

Суд стягнув з відповідача на користь позивача у порядку зворотної вимоги 35 215 грн. 58 коп. понесених витрат на утримання житла, наданих житлово-комунальних та інших послуг згідно з часткою у праві власності, а також вирішив питання розподілу судових витрат між сторонами.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на утримання житла й наданих житлово-комунальних та інших послуг у розмірі 23 477 грн 23 коп. (а.с.92-95).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, заперечувала проти її задоволення та вказала, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року є законним і обґрунтованим. Відзив аргументований тим, що відповідач постійно проживає в АДРЕСА_1, брати участь у витратах на житлово-комунальні послуги відповідно до його частки у праві спільної власності на квартиру відмовляється, мотивуючи відсутністю у нього коштів.

З огляду на викладені обставини, ОСОБА_4 просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.175-178).

За правилами ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені районним судом.

Сторони згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 22 листопада 2005 року є співвласниками в долях квартири АДРЕСА_2, а саме позивачка - 1/4 частини, відповідач - 3/4 частини квартири. Право власності зареєстроване згідно з реєстраційним посвідченням КМБТІ за реєстровим № 44185 від 20 грудня 2005 року.

З грудня 2015 року по 14 квітня 2017 року відповідач не сплачує кошти за житлово-комунальні послуги відповідно до своєї частки права власності по квартирі АДРЕСА_2, які позивач сплатила за указаний період особисто, що підтверджується платіжними квитанціями.

За встановлених обставин районний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення пред'явленого позову.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_4. позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.87-88).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Доводи апеляційної скарги про те, районний суд дійшов помилкового висновку про розмір понесених позивачем витрат на утримання житла, наданих житлово-комунальних та інших послуг, які мають становити 50 відсотків витрат - 23 477 грн 23 коп., апеляційний суд відхиляє враховуючи наступне.

Як вірно встановлено районним судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 є власником 3/4 частини квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст.322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом ч.1 ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Положення ст.66-68 ЖК Української РСР, ст.20 Закону України &quЖК;Про житлово-комунальні послуги&q?ра; (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов'язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Ураховуючи встановлені районним судом обставини в контексті наведених норм матеріального права, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він зобов'язаний брати участь на утримання належної йому квартири лише на 50 відсотків є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що районним судом не було досліджено розміру доходів відповідача та не досліджені наступні питання: чи має оплата Інтернету відношення до комунальних послуг та спільної часткової власності; чи пройшли строки позовної давності; чи користувався відповідач житлово-комунальними послугами, ураховуючи що він лікувався тривалий час в іншому місті та позивач систематично не допускає відповідача до власної оселі, апеляційний суд відхиляє враховуючи наступне.

В даному випадку розмір доходів відповідача не має правового значення при вирішенні наявного між сторонами спору щодо утримання майна, яке перебуває в їх спільній частковій власності.

Ураховуючи встановлені в цивільному судочинстві принципи змагальності сторін та диспозитивності судового розгляду, а також положення ч.4 ст.267 ЦК України, відповідно до якого сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, у суду відсутній обов'язок самостійно встановлювати обставину спливу позовної давності у справі. Відповідної заяви ОСОБА_3 до районного суду не подавав.

Як убачається з поданих до районного суду ОСОБА_3 доказів на підтвердження свої заперечень щодо позову, відповідач перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ &q?ер;Криворізька міська лікарня №4&q?і ; ДОР, що знаходиться в м. Кривий ріг, з 17 січня 2018 року по 29 січня 2018 року, в той час, як вимоги про стягнення понесених витрат на утримання нерухомого майна заявлені позивачем за період з грудня 2015 року по 14 квітня 2017 року.

Будь-яких інших доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що відповідач тривалий час не проживав в АДРЕСА_1, а також, що позивач чинила йому перешкоди в користуванні указаною квартирою, відповідачем не надано.

Оскільки відповідачем не доведено у встановленому законом порядку його відсутність тривалий час у зазначеній квартирі в період з грудня 2015 року по 14 квітня 2017 року, а також не надано доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що він не користується мережею Інтернет, апеляційний суд відхиляє наведені доводи як необгрунтовані.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома