Провадження № 22ц-824/4111/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2018 року про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мореплавне» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рубін Інвест», Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Атекс» про визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року представник ТОВ «Мореплавне» звернувся до суду із вищевказаним позовом, та у липні 2018 року подав заяву, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на групу приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 по АДРЕСА_1, передати це майно на зберігання третій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору, а саме ТОВ «Тріален», а також заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цих приміщень, обґрунтовуючи заяву тим, що між сторонами існує спір з приводу цього майна, а невжиття таких заходів може утруднити виконання можливого рішення про задоволення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2018 року заяву ТОВ «Мореплавне» задоволено, накладено арешт на спірне майно, передано його на зберігання ТОВ «Тріален» та заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього майна.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Мореплавне».

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він є добросовісним власником спірного майна та накладення арешту на нього порушить його майнові права, крім того вважає, що місцевим судом було порушено норми процесуального права та належним чином не мотивовано свої висновки при застосуванні таких заходів забезпечення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами у справі виник спір щодо нерухомого майна і відчуження такого майна може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, то позов підлягає забезпеченню шляхом накладення арешту на спірне майно, передачі цього майна на зберігання третій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору, та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цих приміщень.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2018 року представник ТОВ «Мореплавне» звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати незаконною довіреність від 15 серпня 2016 року, витребувати з володіння ОСОБА_3 групу приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 по АДРЕСА_1, шляхом визнання за ТОВ «Мореплавне» право власності на це майно, скасувати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записи про право власності на ці приміщення за ОСОБА_3

Одночасно, позивач подав заяву, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на групу приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 по АДРЕСА_1, передати це майно на зберігання третій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору, а саме ТОВ «Тріален», а також заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цих приміщень.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду про його задоволення, оскільки між сторонами виник спір з приводу саме цього майна, крім того потреба в застосуванні заходів забезпечення позову у даній справі не відпала, її розгляд по суті не закінчився, а обставини, що зумовили застосування цих заходів, не змінилися.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що, застосовуючи другий вид забезпечення позову і передаючи об'єкти нерухомого майна на зберігання третій особі та забороняючи органам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії з приводу вказаного майна, суд першої інстанції, не врахував, що накладення арешту на спірне нерухоме майно фактично містить у собі в тому числі і заборону щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій з приводу спірного нерухомого майна, у тому числі і щодо його відчуження, перебудови та інше, через що, одночасне вжиття таких заходів забезпечення позову поряд з арештом не рухового майна, не містить правової необхідності, до того ж заявником необхідність в обранні цих додаткових заходів забезпечення позову належним чином не обґрунтована.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта частково заслуговують на увагу, тому ухвалу суду першої інстанції у частині передачі об»єктів спірного нерухомого майна на зберігання третій особі та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього майна необхідно скасувати та прийняти у цій частині постанову про відмову у задоволенні цих вимог заявника. В іншій частині ухвалу місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2018 року у частині передачі спірного майна на зберігання третій особі та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього майна - скасувати та прийняти у цій частині постанову про відмову у задоволенні цих вимог заявника.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: