Головуючий суду 1 інстанції -ОСОБА_1
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 428/8386/16-ц
Провадження № 22-ц/810/43/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Луганського апеляційного суду

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів Коротенко Є.В., Яреська А.В.

за участю секретаря Єгорової О.П.,

учасники справи:

позивач ( відповідач за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_2,

представники позивача (відповідача за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

відповідач ( позивач за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_6,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Юзефовича І.О. у м.Сєвєродонецьк, Луганської області 29.03.2018 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу квартири, визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та

за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою в обгрунтування якої посилався на те, що з відповідачем ОСОБА_5 мешкав разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вів спільне господарство з осені 2001 року, спочатку вони орендували житло за адресою: АДРЕСА_1, потім вирішили купити власне житло за його заощадження, які він мав ще до 2001 року та спільні з ОСОБА_5 заощадження за період спільного проживання (він працював та отримував пенсію). 22.05.2002 року вони за спільні кошти купили у ОСОБА_7 квартиру за 2000 доларів США за адресою: АДРЕСА_2.

Після придбання квартири вони за сумісні кошти почали робити в квартирі капітальний ремонт, частину робіт якого він виконував сам.

17.09.2002 року вони разом з відповідачем ОСОБА_5 зареєструвалися у придбаній квартирі.

У 2003 році до квартири вони прибудували веранду із льохом, розміром 2,5х8 кв.м., що значно збільшило вартість квартири. Приблизна загальна вартість матеріалів та робіт становить 32000 грн.

Приблизно з січня 2015 року подружні стосунки сторін погіршилися , як вважає позивач, з вини відповідача, яка вирішила позбавити позивача житла, що, у подальшому підтвердилося зверненням ОСОБА_5 до суду із позовною заявою до позивача про виселення, з якої ОСОБА_2 дізнався про те, шо квартира, куплена сторонами за спільні грошові кошти була нотаріально оформлена не за договором купівлі продажу квартири, а за договором дарування, що не відповідає дійсності. Факт того, що квартира була саме куплена підтверджується розпискою продавця ОСОБА_7, наданою безпосередньо йому, ОСОБА_2

Позивач вважає, що строк позовної давності для нього почався з січня 2016 року, коли відповідач звернулась до суду, надавши до позовної заяви копію договору дарування спірної квартири, оскільки до цього часу ОСОБА_2 вважав, що якщо вони купили квартиру разом, то по закону він має у власності 1/ 2 частину цієї квартири і його не цікавили документи на квартиру.

Позивач вважає, що правочин купівлі-продажу спірної квартири був оформлений як договір дарування у звязку зі сплатою державного мита у меншій сумі.

У липні 2016 року, зі слів відповідача ОСОБА_5 позивач дізнався про те, що відповідач спірну квартиру подарувала своєму синові ОСОБА_6, про що складено договір дарування від 23.02.2016 року.

Просив суд встановити юридичний факт проживання ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_5 однією сімєю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з осені 2001 року до січня 2016 року; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 22.05.2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстр № 3094, договором купівлі-продажу; визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 23.02.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати квартиру № 54 у будинку 74-б у м. Сєвєродонецьку обєктом права спільної сумісною власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5.

У свою чергу відповідач ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2, в обґрунтування якої посилався на те, що йому на підставі договору дарування від 23.02.2016 року на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2, в якій, без будь яких правових підстав, як колишній член сімї власника житла ОСОБА_5, яка втратила право на це житло за договором дарування, незаконно залишається зареєстрованим в квартирі, що належить на праві власності ОСОБА_6, після знаття з реєстрації колишньої власниці ОСОБА_9, просив суд визнати ОСОБА_2 такою особою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2; усунути перешкоди у здійснення ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_6 шляхом виселення з даної квартири ОСОБА_2

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2018 року відмовлено у задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 р. до січня 2016 р.; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 22.05.2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстр № 3094, договором купівлі-продажу; визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 23.02.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати квартиру № 54 у будинку 74-б у м. Сєвєродонецьку обєктом права спільної сумісною власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_7.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення, задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 54 в будинку № 74-б по вул. Гагаріна у м.Сєвєродонецьку.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму сплаченого судового збору у розмірі 320 грн..

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент придбання спірної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мешкали разом, як чоловік та дружина, однак без реєстрації шлюбу та спірна квартира була придбана останніми у цей період за спільні кошти. Будь-яких письмових доказів на спростування умов нотаріально посвідченого договору дарування позивачем до справи також не надано.

При цьому суд першої інстанції не прийняв як належні та допустимі докази показання свідка ОСОБА_10 з тих підстав, що останній не був присутнім при укладенні договору дарування квартири від 22.05.2002 р. та зазначені свідком факти відомі йому зі слів померлого 21.12.2009 року брата ОСОБА_7, а тому показання свідка ОСОБА_10 є недопустимим доказом.

Також судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначено, що з моменту укладення договору дарування 22.05.2002 року ОСОБА_7, померлий 21.12.2009 року, який був дарувателем за договором, не оспорював цей договір дарування, також інша сторона договору - обдарована ОСОБА_5 не оспорювала його. Договір дарування є безоплатним договором на відміну від договору купівлі-продажу, однак до справи не надано доказів того, що ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_5 певну грошову суму за передану їй у власність квартиру. При цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги як належний та допустимий доказ розписку ОСОБА_7 від 18.02.2008 р. щодо отримання ним грошових коштів від ОСОБА_2 за продаж спірної квартири, оскільки з пояснень позивача та пояснень свідка ОСОБА_11 судом встановлено, що вищевказана розписка була написана ОСОБА_7 у 2008р. під диктовку ОСОБА_2

Також судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначено, що оскільки позивачем ОСОБА_2 недійсність договору дарування квартири від 23.02.2016 року обґрунтовується тим, що попередній договір дарування зазначеної квартири був удаваним і дана позовна вимога є похідною вимогою від попередньої, у задоволенні якої судом було відмовлено, то позовна вимога ОСОБА_2 щодо визнання недійсним та скасування договору дарування спірної квартири також не підлягає задоволенню у зв'язку з безпідставністю.

Стосовно позовних вимог позивача ОСОБА_2 щодо визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а також визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку спірної квартири, судом першої інстанції зазначено, що оскільки на час укладення договору дарування позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 не перебували у зареєстрованому шлюбі, а чинне на той час законодавство України не містило в собі положення щодо спільного сумісного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім'ю, але не перебувають у шлюбі між собою, тому суд, враховуючи, що відповідачем ОСОБА_5, яка не перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2, спірна квартира була набута 22.05.2002 р. на підставі договору дарування, який не визнаний судом удаваним, дійшов висновку про те, що вищевказана квартира до 23.02.2016 року була власністю відповідача ОСОБА_5, а з 23.02.2016 року є власністю відповідача ОСОБА_6 та відповідно не підлягає поділу і за таких обставин позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а також визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку спірної квартири є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо встановлення юридичного факту проживання ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_5 однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 р. до січня 2016 р., судом першої інстанції зазначено, що з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд не вбачає підстав для задоволення зазначених позовних вимог позивача ОСОБА_2, останній посилається у позові на необхідність встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зв'язку з наступним визнанням за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири, отриманої відповідачем ОСОБА_5 у 2002 р. у приватну власність, посилаючись на ст.74 СК України., положення якої набрали чинності з 01.01.2004 р., до цього часу в період виникнення відносин між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, який не містив в собі норм об'єкта права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, а передбачав лише спільну сумісну власність подружжя, а тому встановлення зазначеного юридичного факту згідно з законом не породжує для позивача ОСОБА_2 юридичних наслідків, тобто від цього факту не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав ОСОБА_2

Висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_6 мотивовано тим, що у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_6 23.02.2016 року за договором дарування квартири набув у власність спірну квартиру, в якій залишився бути зареєстрованим ОСОБА_2, який не є членом сім'ї позивача за зустрічною позовною заявою та оскільки ОСОБА_2 не мешкає у спірній квартирі з лютого 2016 року, то ОСОБА_6 вибрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав шляхом виселення ОСОБА_2, у зв'язку з чим зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення, підлягає частковому задоволенню, оскільки факти, викладені ОСОБА_6 в обґрунтування свого позову знайшли своє часткове відображення в матеріалах справи.

Не погодившись з вказаним рішенням позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судом першої інстанції з пояснень сторін та свідків було встановлено, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу мешкали разом та вели сумісне господарство з 2001 року, а 22.05.2002 року за спільні кошти ними була придбана спірна квартира у ОСОБА_7 за 2000 доларів США, з 17.09.2002 року та до теперішнього часу він зареєстрований у спірній квартирі та не має іншого житла. Скаржник вважав, що якщо вони купили квартиру разом то по закону він має право на 1/ частину цієї квартири і тільки після погіршення між ними стосунків з ОСОБА_2 стало відомо, що квартира була оформлена на відповідача ОСОБА_5 за договором дарування, але факт купівлі квартири підтверджується розпискою продавця ОСОБА_7 та поясненнями свідків та брата продавця. Як вважає скаржник позовні вимоги останнього підтверджені не тільки поясненнями свідків, а й світлинами (фотокартками), святковими откритками, якими його з відповідачем вітали як одну сімю, записом святкування його Дня народження, які суд проігнорував та прийняв незаконне рішення. Також скаржник вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги положення СК України та ЦК Української РСР від 18.07.1963 року щодо сумісної власності двох чи кількох громадян.

Відповідач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 ( позивач за зустрічною позовною заявою) не скористались своїм правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_5, яку було повідомлено належним чином про час і місце розгляду справи, з визнанням обовязковості явки, у звязку з необхідністю надати особисті пояснення у судове засідання не зявилась надавши заяву про неможливість явки за станом здоровя та розгляд справи за її відсутністю.

Справу розглянуто без участі відповідача ОСОБА_5, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, за участю позивача за первісним позовом ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, відповідача-позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що обєктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між чоловіком ОСОБА_2 і дружиною ОСОБА_12 розірвано 04.05.2000 року.

Відповідно до копії договору дарування квартири серія АЕК № 194199, посвідченого 22.05.2002 р. приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстр №3094, ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_8. Зазначене право власності зареєстровано у Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації 19.06.2002 р. за №268.

Згідно копії розписки б/н від 18.02.2008 р., ОСОБА_7, мешкаючий у квартирі АДРЕСА_9, отримав від ОСОБА_2 гроші за продану вищеназвану квартиру у розмірі 2000 доларів США. Розписка дана взамін написаної 22.05.2002 року.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія I-ЕД № 230219, виданого 22.12.2009 р. Сиротинською селищною радою м. Сєвєродонецька Луганської області, ОСОБА_7 помер 21.12.2009 року у с. Сиротине м. Сєвєродонецьк Луганської області.

Згідно довідки КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» №1564 від 30.07.2013 року ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_10 та має наступний склад сім'ї: ОСОБА_5 - власник квартири.

Відповідно до копії договору дарування квартири серія НАI № 031609, посвідченого 23.02.2016 року державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори ОСОБА_13, реєстр №1-96, ОСОБА_5 передала ОСОБА_6 безоплатно квартиру АДРЕСА_11.

Відповідно до копії акту КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька» б/н від 18.04.2016 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_12 фактично мешкають ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 2002 року по теперішній час.

Згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.05.2015 року по цивільній справі №428/3601/15-ц, ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселенні із квартири без надання іншого приміщення ОСОБА_2

Відповідно до копії довідки Відділу адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради Луганської області №1272 від 31.01.2017 року ОСОБА_6, уповноважений власник житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_13, зареєстрований за зазначеною адресою з 01.08.2016 року, на 31.01.2017 рік зареєстровано три особи, також ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1 син, та ОСОБА_2- піднаймач.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи та сторонами не оспорювались.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем за первісним позовом не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог не надано.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції оцінка наданих позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 надана без врахування положень ст.89 ЦПК України, відповідно до яких оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За доводами позовної заяви ОСОБА_2 останній зазначає, що з відповідачем ОСОБА_5 вони разом мешкали та вели сумісне господарство з осені 2001 року та 22.05.2002 року, за спільні кошти придбали у ОСОБА_15 за 2000 доларів США спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_14, в якій за спільні кошти було зроблено капітальний ремон, після проведення якого він та ОСОБА_5 разом в один день у встановленому порядку зареєструвались у цій квартирі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачем за первісною позовною заявою ОСОБА_2 надано розписку ОСОБА_7 про отримання від ОСОБА_2 грошей в сумі 2000 доларів США за продаж квартири, а.с.11, копію домової книги для прописки громадян, що мешкають АДРЕСА_15 по вул.Гагаріна, м.Сєвєродонецька, копії паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_5, з даних яких вбачається, що останні з 17.09.2002 року зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, а.а.с.7, 12, акт КП «Єдиний розрахунковий центр м.Сєвєродонецька» щодо спільного проживання у спірній квартирі, а.с.13 копії фотокарток, запис святкування Дня народження ОСОБА_2, святкові откритки, якими ОСОБА_2 та ОСОБА_5 поздоровляли зі святами як одну сімю, а.а.с. 23.

На зазначені докази суд першої інстанції не звернув уваги та належної оцінки цим доказам не надав.

Також, зазначаючи у описовій частині рішення пояснення свідків, суд першої інстанції не надав оцінки цим поясненням, за виключенням пояснень свідка ОСОБА_10, які суд не прийняв як належні та допустимі докази.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 в частині спільного проживання однією сімєю та ведення спільного господарства відповідач ОСОБА_5 у своїх запереченнях зазначала, що станом на травень-червень 2002 року ніяких відносин, притаманних подружнім між нею та ОСОБА_2 не було і не могло бути, їй необхідно було зробити ремонт в квартирі, яку вона набула у власність 22.05.2002 року, у якості майстра-ремонтника ОСОБА_2 став приходити у спірну квартиру приблизно з червня 2002 року і лише згодом, внаслідок частого (систематичного) відвідування позивачем її квартири у якості майстра-ремонтника, починаючи приблизно з серпня 2002 року, їх взаємовідносини переросли у близькі товариські відносини. Саме товариські взаємовідносини, які існували між нею та ОСОБА_2 у сепні-вересні 2002 року пояснює факт реєстрації ОСОБА_2, за його наполегливим проханням у вересні 2002 року у належній їй квартирі, а.а.с.74-77.

Колегія суддів вважає, що заперечення ОСОБА_5 проти позовних вимог ОСОБА_2 не є доказами в розумінні чинного законодавства, а інших обґрунтувань в заперечення відповідачем ОСОБА_5 не надано.

Між тим, як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_16, яка ОСОБА_5, з якою разом працювала, знає більше 45 років, а ОСОБА_2 вона знає з 2001 року, коли він з ОСОБА_5 мешкали разом на квартирі у будинку № 76 по вул. Гагаріна, як чоловік та дружина, а у 2002 році вони разом придбали квартиру на першому поверсі, ОСОБА_16 ходила до них у гості, ОСОБА_2 наймав робітників, а ОСОБА_5 готувала їжу, їй не відомо, що між ними трапилось, але ОСОБА_5 вигнала ОСОБА_2 та подарувала квартиру синові.

З пояснень свідка ОСОБА_17, яка з ОСОБА_5 разом працювала та знайома з 1994 року вбачається, що у ОСОБА_17 напроти дачі ОСОБА_2 є садиба. Наприкінці літа 2001 р. вона побачила ОСОБА_5 на городі ОСОБА_2, вони разом копали картоплю. Крім того, вони разом вели спільне господарство, мали живність та жили разом, як чоловік та дружина. Їй відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 збирали грошові кошти на придбання квартири. ОСОБА_2 працював та отримував пенсію, ОСОБА_5 не працювала. ОСОБА_2 просив особисто у неї грошові кошти, оскільки у них з ОСОБА_5 не вистачало на придбання квартири, однак їй відомо що згодом він позичив гроші у своєї матері у розмірі 900 доларів США. Також їй відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 орендували квартиру по вул.Гагаріна, буд.76, вона заходила до них у гості. У травні 2002 р. вони разом придбали квартиру по вул.Гагаріна, 74б, та зробили в ній ремонт. На всі свята вона була у них в гостях.

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_18, останньому відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5, яку він знає приблизно 15 років, орендували квартиру по вул.Гагаріна, 76, і у 2002р. придбали собі квартиру за адресою: вул. Гагаріна,74б. Свідок ОСОБА_18 разом із своєю дружиною ходив до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на новосілля. Вони сім'ями їздили або ходили в гості 2-3 рази на місяць, на свята вони виїжджали на природу, варили кулеші. У них була примірна родина і знає він їх як чоловіка та дружину, оскільки вони завжди були разом.

З пояснень свідка ОСОБА_19 вбачається, що йому відомо, що ОСОБА_2 з 2001 року мешкав однією сімєю з ОСОБА_5, за сумісні кошти придбали квартиру. Він давав їм поради по проведенню ремонту в цій квартирі. За період 2002-2003 років ОСОБА_2 та ОСОБА_5 робили прибудову до цієї квартири, ініціатором якої був ОСОБА_2, а ОСОБА_5 корегувала його як дружина, остання в силу своїх можливостей заробляла грошові кошти, однак у них був спільний бюджет, вони спільно обробляли земельну ділянку ОСОБА_2, вели господарство, з їх розмов він дізнався, що спірну квартиру вони придбали за спільний кошт.

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_20 у 2001 році на День міста ОСОБА_2 познайомив його з ОСОБА_21, яку представив як свою дружину. З тих пір вони разом їздили відпочивати, ходили у гості. Йому відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 орендували квартиру по вул.Гагаріна навпроти горгазу. У 2001 р. він був запрошений на ювілей ОСОБА_2, де ОСОБА_5 зустрічала гостей, як дружина. У розмовах ОСОБА_2 поділився з ним бажанням придбати квартиру разом з ОСОБА_5 Після придбання квартири, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 почали здійснювати ремонт. Він допомагав їм привозити будівельні матеріали, оскільки мав машину. Він вважає, що у них був спільний бюджет і спірна квартира придбана ними за спільні грошові кошти.

У колегії суддів відсутні підстави ставити під сумнів пояснення зазначених свідків, з пояснень яких вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до спільного проживання у спірній квартирі у 2001 році разом орендували квартиру по вул.Гагаріна у будинку №76, де мешкали разом як чоловік та дружина, вели спільне господарство, господарювали у садибі ОСОБА_2 за містом, копали картоплю, мали живність, пропонували свій врожай свідку ОСОБА_22, збирали грошові кошти на придбання власної квартири.

Пояснення зазначених свідків відповідачем ОСОБА_5 не спростовані.

Колегія суддів також вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5 про те, що вона з червня 2002 року, вже після набуття права власності на спірну квартиру, найняла ОСОБА_2 у якості майстра-ремонтника, оскільки останньою не доведено, що ОСОБА_2 є майстром-ремонтником, при тому, що у судовому засіданні встановлено, що не заперечується ОСОБА_5, що ОСОБА_2 служив у правоохоронних органах та не має фаху майстра-ремонтника або будівельника.

Крім того, у судовому засіданні апеляційного суду було переглянуто відеозапис святкування ювилея ОСОБА_2, де, з розповіді відповідача ОСОБА_5 запрошеним на святкування гостям вбачається, що в них є ще привід святкування з ОСОБА_2 10-ти річного ювилею їх спільного проживання, який також вони з ОСОБА_2 будуть святкувати.

З урахуванням дати народження ОСОБА_2- 24.03.1952 рік, можна зробити висновок про тривалість відносин сторін, притаманних подружнім, при цьому колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи відповідача ОСОБА_6 про те, що під час святкування, у стані спяніння можна казати що завгодно. З відеозапису не вбачається, що ОСОБА_5 знаходилась у стані алкогольного спяніння, крім того, враховуючи те, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення та наявний взаємозвязок доказів у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що відеозапис святкування Дня народження ОСОБА_2, у підтвердження періоду спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 є належним та допустимим доказом.

Щодо доводів відповідачів за первісним позовом, про те, що в рішенні Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.05.2015 року записані пояснення ОСОБА_2 про те, що він з ОСОБА_5 проживав однією сімєю з 2002 року, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки предметом розгляду у даній справі був спір сторін щодо усунення перешкод в користування квартирою та виселенні із квартири без надання іншого приміщення та пояснення ОСОБА_2, як і ОСОБА_5 стосуються саме проживання останніх у спірній квартирі, яка була придбана у 2002 році, а не встановлення факту загального періоду спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що в описовій частині зазначеного рішення також з пояснень ОСОБА_2 вбачається, що на протязі всього часу він проживав в цій квартирі, проводив ремонт, ставився до квартири як до власного житла, та вважав, що має право на частку квартири, оскільки вкладав свої кошти в її придбання, а.с.81.

Аналізуючи доводи позивача ОСОБА_2 щодо обставин придбання спірної квартири колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_22 останній мешкає на другому поверсі будинку № 74б по вул. Гагаріна, на першому поверсі якого жив дідусь, який згодом продав свою квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_5, в якій відразу почався ремонт, оскільки йому було чутно звуки ремонту. Він бачив як ОСОБА_2 наймав робітників. На його думку ОСОБА_2 та ОСОБА_5 жили разом, оскільки завжди були разом, разом виходили з підїзду, обіймалися, цілувалися, приїжджали з села, пропонували зібраний ними врожай.

З пояснень свідка ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_7, який був його рідним братом та мав у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_14, однак мешкав у іншій належній йому квартирі за адресою АДРЕСА_16, та одного разу сказав йому, що продав належну йому спірну квартиру за 2000 доларів США, однак 200 доларів США йому не доплатили покупці. Отримані від продажу квартири грошові кошти ОСОБА_7 поклав до банку, а пізніш до кредитного союзу, внаслідок розпаду якого напевно грошові кошти зникли. Свідок ОСОБА_10 особисто бачив грошові кошти та користувався дивідендами від них. До теперішнього часу 200 доларів США покупці квартири не сплатили. На його думку, його брат ОСОБА_7 не міг подарувати належному йому квартиру чужій особі при наявності рідного брата. У подальшому він забрав свого брата до себе у с. Сиротино м. Сєвєродонецька. Помер ОСОБА_7 у 2009 році.

Колегія суддів вважає за потрібне зауважити, що ОСОБА_5 не надано будь-яких пояснень щодо підстав виникнення у ОСОБА_7 наміру саме подарувати їй спірну квартиру, а судом не встановлено наявність будь-яких відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, останні проживали за різними адресами, крім того ОСОБА_7 у спірній квартирі взагалі не жив, а жив за адресою: м.Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, і саме за цією адресою свідок ОСОБА_11 у 2008 році ходив разом з ОСОБА_2 до ОСОБА_7

Колегія суддів оцінює критично доводи відповідача ОСОБА_6 що його мати ОСОБА_5 здійснювала догляд за ОСОБА_7 і останній подарував їй квартиру.

Будь-яких належних та допустимих доказів щодо потреби ОСОБА_7 у сторонньому догляді ОСОБА_6 не надано, матеріали справи не містять та судом не встановлено.

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_10, його брат тільки після 2007 року став потребувати догляду і свідок забрав його жити до себе у с.Сиротино, де у 2009 році ОСОБА_7 помер.

На підставі вищевикладеного колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 2001 року разом жили як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, який складався з заробітної плати ОСОБА_2 та пенсії останнього ( факт працевлаштування та отримання пенсії у період 2001-2002 років відповідачами не заперечувався) та доходів ОСОБА_5, які остання отримувала працюючи за межами України ( за свідченням ОСОБА_6 щодо періодичної праці ОСОБА_5 у РФ) та спільної праці на дачі і земельній ділянці ОСОБА_2, яку вони обробляли, на якій спільно господарювали, та крім цого мали живність, врожай та кошти від спільної праці заощаджували для придбання спірної квартири.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мали власні заощадження, при цьому у останніх не вистачало коштів на придбання квартири і ОСОБА_2 просив грошові кошти у борг у ОСОБА_17, але згодом позичив гроші у своєї матері (пояснення свідка ОСОБА_17О.)

Як було зазначено вище, відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявилась та після ухвалення судом обовязковості явки останньої, подала до апеляційного суду заяву про неможливість зявитися до суду за станом здоровя та розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_6 у судовому засіданні не зміг конкретизувати, яку суму грошових коштів заробляла його мати.

Враховуючи наявність у ОСОБА_2 постійного доходу та відсутність у відповідача ОСОБА_5 постійного заробітку та того, що з пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_5 не працювала, враховуючи, пояснення свідків про обізнаність останніх, що спірна квартира була придбана на спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а також твердження позивача ОСОБА_2, що спірна квартира була придбана за спільні кошти з бюджету, який формувався спільною працею позивача та відповідача ОСОБА_5 у рівних частках по 1000 доларів кожного, колегія суддів вважає даний факт встановленим.

Щодо розписки ОСОБА_7 колегією суддів, з пояснень свідка ОСОБА_23 встановлено, що останній чув розмову ОСОБА_2 та ОСОБА_7, з яким ОСОБА_2 говорив про грошові кошти та придбану квартиру, пояснивши, що перша розписка втрачена та попросив написану замість першої розписку іншу. Він бачив, що ОСОБА_7 писав самостійно, а ОСОБА_2 йому диктував, у свідка склалося враження, що дідусь був малограмотним.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що з пояснень свідка ОСОБА_23 не вбачається, що ОСОБА_2 здійснював тиск на ОСОБА_7 щодо як написання розписки так і її змісту. Не вбачається з цих пояснень також наявності будь-якого здивування ОСОБА_7 щодо обставин саме продажу квартири за 2000 доларів США, останній не заперечував, що спірна квартира була продана, а не подарована. Крім того, на розписці позначено, що вона надана замість написаної 22.05.2002 року та позначена дата написання- 18.02.2008 року, що, як вважає колегія суддів, свідчить саме про намір ОСОБА_2 отримати підтвердження купівлі квартири та втрати попередньої розписки.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10, оглядаючи розписку від 18.02.2008 року від імені ОСОБА_7 не заперечував того, що зазначена розписка написана ОСОБА_7

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка й чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки й чоловіка, які не перебувають у шлюбі між або в будь-якому іншому шлюбі поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Однак, право власності на спірну квартиру відповідачем ОСОБА_5 було набуто 22.05.2002 року під час дії КпШС, яким не передбачено поділ майна між чоловіком та дружиною, які не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, а Сімейний кодекс України набув чинності лише 01 січня 2004 року, а тому не може застосовуватися до правовідносин, які виникли між сторонами до набуття ним чинності.

Згідно з ч.2 ст.13 КпШС права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обовязків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до Перехідних положень, Сімейний кодекс України набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має.

За доводами апеляційної скарги скаржник вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги положення СК України та ЦК Української РСР від 18.07.1963 року щодо сумісної власності двох чи кількох громадян.

Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Керуючись ст.58 Конституції України та п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, п. 4 та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд застосовує при визначенні правового статусу спірного майна положення Цивільного колексу Української РСР від 18.07.1963 року та Закону „Про власність", які діяли на час набуття у власність спірного майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України „Про власність", який діяв на час набуття спірної квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Аналогічний підхід рекомендовано застосовувати судам Постановою Пленуму Верховного Суду України віл 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), де у п. 12 зазначено, спори про поділ майна осіб, які живуть однію сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", згідно з якими спільною сумісною власністю є: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім"ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об"єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону «Про власність»). Правила статей 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Відповідно ч. 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст..22 КаШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст.17,18 Закону України «Про власність») тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку з цим судом під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, встановлено не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.07.2012 року (№ 6-14503св12), та від 18.09.2013 року ( № 6-66цс13).

Посилання позивача на положення СК України, як правову підставу своїх вимог є помилковим з мотивів наведених вище.

Чинне на 22.05.2002 року законодавство не повязувало факт перебування у фактичних шлюбних стосунках чоловіка та жінки з виникненням права їх спільної сумісної власності на майно, такими підставами були: спільна праця або придбання за спільні кошти.

Як встановлено колегією суддів та зазначено вище з осені 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, у тому числі й на дачі ОСОБА_2, де обробляли земельну ділянку, вирощували вражай та мали живність, фомували єдиний бюджет для спільного проживання та набуття спільної сумісної власності- спірної квартири і мали взаємні права притаманні подружжю.

Отже, колегією суддів встановлені обставини, які свідчать, що кошти, внесені для придбання спірної квартири, були зароблені внаслідок спільної праці позивача та відповідача.

Аналіз норм приписів чинного законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом дає підстави вважати, що основним критерієм законності володіння майном є також джерело фінансування.

Виходячи з викладеного, при розгляді справи встановлено факт придбання квартири внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету ОСОБА_2 та ОСОБА_5, що є підставою для визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на половину майна. Позивачем доведено факт внесення власних коштів у придбання спірної квартири та доведено, що спірна квартира була набута внаслідок спільної праці з відповідачем.

Але, як встановлено колегією суддів підставою набуття права власності на спірну квартиру є укладення між ОСОБА_7М та ОСОБА_5 не договору купівлі-продажу квартири, а договір дарування квартири серія АЕК № 194199, посвідченого 22.05.2002 р. приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстр №3094, за яким ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_8. Зазначене право власності зареєстровано у Сєвєродонецькому бюро технічної інвентаризації 19.06.2002 р. за №268.

Звертаючись до суду з позовною заявою в частині визнання зазначеного договору дарування договором купівлі-продажу спірної квартири позивач ОСОБА_2 посилався на те, що насправді договір був відплатний і за спірну квартиру ОСОБА_15 отримав 2000 доларів, що підтверджено розпискою останнього.

У апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_2 звернув увагу суду на те, що відповідно до п.4 спірного договору дарування сторони договору оцінили дар на суму 10829 грн. що складає 2043 доларів США за курсом на час укладення 5,3.

Колегією суддів надано оцінку тим обставинам, що ОСОБА_15 не є родичем ОСОБА_5 чи близькою особою, між останніми були відсутні будь-які дружні стосунки, вони не були сусідами, відповідач ОСОБА_5 не пояснила суду мотивів здійснення сторонньою особою дарунку їй у вигляді квартири.

Колегія суддів, у сукупності встановлених обставин вважає, що обидві сторони договору дарування діяли свідомо, з особистих корисливих мотивів, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховання іншу волю учасників угоди, ніж передбачену договором дарування, а саме: договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору купівлі-продажу. Сукупність досліджених доказів вказує, що 22.05.2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений відплатний договір, а тому спірний договір дарування є удаваним, оскільки вчинений для приховання договору купівлі-продажу спірної квартири.

Відповідно до копії договору дарування квартири серія НАI № 031609, посвідченого 23.02.2016 року державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори ОСОБА_13, реєстр №1-96, ОСОБА_5 передала ОСОБА_6 безоплатно квартиру АДРЕСА_11.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги первісної позовної заяви ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити юридичний факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 однією сімєю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з осені 2001 року до січня 2016 року.

Визнати договір дарування квартири від 22 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстр №3094, відповідно до умов якого ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_17, загальною площею 40,90 кв.м. удаваним.

Визнати договір дарування квартири від 22 травня 2002 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстр №3094, договором купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_17, загальною площею 40,90 кв.м.

Визнати квартиру АДРЕСА_17, загальною площею 40,90 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_17.

Визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири від 23 лютого 2016 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори ОСОБА_13, реєстр № 1-96, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_17, загальною площею 40,90 кв.м.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, судовий збір в сумі 8852,50 грн. по 4426,25 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 10 грудня 2018 року.

Головуючий І.О.Дронська

Судді Є.В.Коротенко

ОСОБА_24