ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року м. Чернівці

справа № 718/2331/16

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Андрушків С.П.

за участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Берегомет Кіцманського району Чернівецької області, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Мінів О.І.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до територіальної громади села Берегомет Кіцманського району Чернівецької області, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 січня 1997 року помер ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на земельні ділянки, розміром 0,2267 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та розміром 0,3092 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в с.Реваківці Кіцманського району Чернівецької області та належали померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЧВ№000858. Спадкове майно прийняли в рівних частках ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по ? кожний.

23 лютого померла ОСОБА_7, після смерті якої спадкоємцем законом є її донька ОСОБА_3, яка прийняла спадкове майно, так як звернулася із заявою до нотаріальної контори.

27 лютого 2016 року помер її батько ОСОБА_8

Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у с. Реваківці по вул. Центральна,33 Кіцманського району Чернівецької області, земельної ділянки на якій він розташований площею 0,2267 га, а також на ? земельної ділянки площею ,3092 га для ведення особистого селянського господарства.

У видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на неї.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням змінених позовних вимог, просила суд:

визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований у с. Реваківці по вул. Центральна,33 Кіцманського району Чернівецької області загальною площею 62,90 кв. м., житловою площею 42,40 кв. м., загальною вартістю 62732 грн, літню кухню літ. «Б» вартістю 20559 грн, комору літ. «В» вартістю 6120 грн., гараж літ. «Г» вартістю 5733 грн., сарай літ. «Д» вартістю 7473 грн., сарай літ. «Ж» вартістю 12567 грн, сарай літ. «З» вартістю 4638 грн, вбиральню літ. «К» вартістю 1865 грн, баню літ. «Л» вартістю 17837 грн, погріб літ. «Пг/В» вартістю 5182 грн, колодязь №1 вартістю 2008 грн, огорожу №2-3 вартістю 5461 грн, а всього на суму 152175 грн;

визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2267 га, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вартістю 5194 грн;

визнати за нею право власності на ? частини земельної ділянки площею 0,3092 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, вартістю 2406 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 липня 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, не зясував чи відповідає обєм спадкового майна дійсному складу майна, яке є на момент розгляду справи.

Також вказує на те, що суд першої інстанції визнаючи право власності на земельну ділянку №1 тільки за позивачем ОСОБА_1, позбавив спадкоємця ОСОБА_3 права власності на ? частку цієї земельної ділянки без будь-якої грошової компенсації. Посилання суду на ст.120 ЗК України є недоречними, так як сам позивач ще не отримав у власність спірний житловий будинок.

Окрім того, апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь позивача судових витрат, зазначаючи, що позивач та її представник не подавали такі вимоги та не просили у встановлений спосіб стягнути судові витрати саме з відповідачки ОСОБА_3

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок та земельну ділянку, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вул..Центральній, 33 в с.Реваківці Кіцманського району Чернівецької області, суд першої інстанції виходив із того, що державним нотаріусом було відмовлено у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті ОСОБА_8, який помер 27.02.2016 року у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Проте, такий висновок суду є таким, що не відповідає матеріалам справи. Крім цього, судом першої інстанції були порушені норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 04 серпня 1995 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_8 житловий будинок №33 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Центральній в с.Реваківці Кіцманського району Чернівецької області житловою площею 42,40 кв.м., зазначений в плані під літ.А-1, сараї під літ. В,Д, Ж,З, літня кухня, гараж під літ. Г, вбиральня під літ. К, вхід в підвал, огорожа та криниця (а.с.14-17 Т.1).

Зазначений договір дарування був зареєстрований в РБТІ.

27 лютого 2016 року ОСОБА_8 помер.

Відповідно до спадкової справи №331/2016 року до майна померлого 27 лютого 2016 року ОСОБА_8 єдиним спадкоємцем по закону після смерті ОСОБА_8 є його дочка ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Встановлено, що 24 червня 2016 року, тобто в межах передбаченого законом шестимісячного строку, ОСОБА_1 звернулася до Кіцманської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_8

Згідно ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Аналогічні розяснення викладені у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» де вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Колегія суддів вважає, що оскільки померлому 27 лютого 2016 року ОСОБА_8 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вул..Центральній, 33 в с.Реваківці Кіцманського району Чернівецької області, спадкоємець ОСОБА_1 вчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і має на руках правовстановлюючий документ, то перешкод отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок з перерахованими в договорі дарування господарськими будівлями та спорудами немає.

Посилання в рішенні суду як на підставу задоволення позову на постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину є безпідставним та таким, що не відповідає матеріалам справи.

Так, зі спадкової справи вбачається, що є постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину лише щодо земельних ділянок. Проте, такої постанови щодо спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, матеріали спадкової справи не містять.

За таких обставин, право ОСОБА_1 на оформлення спадкових прав на даний житловий будинок ще не є порушеним.

Також колегія суддів вважає, що при задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, судом першої інстанції були порушені і норми матеріального права, оскільки суд визнав право власності на будівлі, які є самочинними та на які не було оформлено право власності померлим ОСОБА_8

Так, відповідно до довідки-характеристики від 27 жовтня 2016 року №348 Кіцманського районного бюро технічної інвентаризації , житловий будинок №33 по вулиці Центральній в селі Реваківці, згідно архівних даних РБТІ, власником якого являється ОСОБА_8 станом на 25 жовтня 2016 року, згідно договору дарування від 4 серпня 1995 року, складається з: житлового будинку загальною площею 62,90 кв.м., житловою площею 42,40 кв.м. літера А-1, літньої кухні літера Б,б, комори літера В, гаража літера Г, сараю літера Д, сараю літера Ж, сараю літера З, вбиральні літера К, бані літера Л, погребу літера Пг/В, колодязя №1, огорожі №2-3 (а.с.19 Т.1).

Разом з тим, в договорі дарування від 4 серпня 1995 року така господарська будівля як баня літ. Л відсутня.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Якщо будівництво об'єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.

Самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об'єктом права власності, тому таке майно не входить до складу спадщини.

Згідно зі статтею 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується з частинами третьою і п'ятою статті 376 ЦК України і нормами про спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК України ).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини третьої і п'ятої статті 376 ЦК України ) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.

Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3 третьої і п'ятої статті 376 ЦК України є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права власності на самочинне будівництво або на будівельні матеріали, використані в процесі такого будівництва, а тому висновок суду про задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на господарські споруди, які є самочинним будівництвом, є таким, що зроблений з порушенням норм матеріального права.

Зважаючи на те, що позивачкою ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведена відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та не надано відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане майно, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню, у звязку з їх передчасністю.

Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Що стосується рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 1995 року ОСОБА_6 видано державний акт на право приватної власності на землю серії 1-ЧВ№000858, на підставі рішення виконкому Берегометської сільської ради народних депутатів від 21 жовтня 1995 року №60/10, а саме: для ослуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 73:225:805:00:04:001:01:0189, та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 73:225:805:00:04:001:0190, загальною площею 0,54 га (а.с.12).

26 січня 1997 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 6 жовтня 2016 року, серії 1-МИ №167380 (а.с.8 Т.1).

Після його смерті відкрилася спадщина на земельні ділянки, розміром 0,2267 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та розміром 0,3092 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в с.Реваківці Кіцманського району Чернівецької області та належали померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЧВ№000858 від 27 листопада 1995 року.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, підлягають застосуванню норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

На час смерті ОСОБА_6, тобто на час відкриття спадщини, був чинним ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до вимог ст.ст.524, 525, 526, ЦК України, який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Згідно з вимогами ст.ст.548, 549 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_6 спадкування відбувалося відповідно до закону.

Згідно довідки виконавчого комітету Берегометської сільської ради від 6 жовтня 2016 року №1209, спадкоємцями за законом після смерті померлого ОСОБА_6 є дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_3 (а.с.9 Т.1).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилася, що свідчить про те, що спадкоємці за законом не зверталися в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини.

З довідки виконавчого комітету Берегометської сільської ради від 28 вересня 2016 року №1083 вбачається, що на момент смерті, ОСОБА_6 був зареєстрованим та проживав ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом з ним були зареєстровані також дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 (а.с. 32 Т.1).

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_7І фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, оскільки на час смерті ОСОБА_6 та відкриття спадщини проживали разом з померлим по вулиці Центральна, 33 в селі Реваківці.

ОСОБА_3 з 12 грудня 1986 року по теперішній час зареєстрована та проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією її паспорта (а.с.27-29 Т.1).

Доказів того, що вона зверталася до нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 або що вона фактично прийняла спадщину суду не надала.

Є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що після смерті ОСОБА_6 його дочка ОСОБА_3 прийняла спадщину і що дана обставина встановлена рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2016 року. Так, даним рішенням встановлено лише які особи були спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 (т.1 а.с.56-57). Проте, рішенням суду не встановлена обставина прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що право власності на дві земельні ділянки після смерті ОСОБА_6 успадкували його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 в рівних частках, тобто по ? частині.

Встановлено, що 23 лютого 2016 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24 лютого 2016 року, серії 1-МИ №159419 (а.с.34 Т.1).

Спадкоємцями майна померлої була дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_8

ОСОБА_3 своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 до Кіцманської державної нотаріальної контори.

ОСОБА_8 на час смерті матері ОСОБА_7 проживав разом з нею. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_8 не встиг в межах шестимісячного строку подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_7 та не встиг відмовитися від спадщини, оскільки 27 лютого 2016 року (тобто через 4 дні після смерті матері) він помер (т.1 а.с.6).

Відповідно до ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_8 єдиним спадкоємцем за законом є його дочка ОСОБА_1

З матеріалів спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_1, тобто спадкоємиця ОСОБА_8, своєчасно звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини.

Отже, після смерті ОСОБА_7 спадкоємці за законом ОСОБА_8 та ОСОБА_3 успадкували її майно в рівних частках. Майно ОСОБА_8 в цьому випадку в порядку спадкової трансмісії перейшо до ОСОБА_1

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, що необхідна для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по вул..Центральній, 33 в с.Реваківці, суд першої інстанції виходив із того, що до спадкоємця ОСОБА_1 перейшло право власності на земельну ділянку в порядку ст.120 ЗК України та ст..1225 ЦК України. Суд також вважав, що після виникнення права власності у ОСОБА_8 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, автоматично перейшло і право власності на земельну ділянку №1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Проте, такий висновок суду є помилковим.

На час укладення договору дарування від 04 серпня 1995 року, був чинним Земельний кодекс Української РСР, який втратив чинність 01 січня 2002 року.

У частині першій статті 30 ЗК України 1990 року передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Разом з тим, на час укладення договору дарування спірна земельна ділянка не була у власності ОСОБА_6

ОСОБА_6 отримав дану земельну ділянку у власність 27 листопада 1995 року, тобто після укладення договору дарування. А тому земельні ділянки спадкуються на загальних підставах, відповідно до норм ЦК України в редакції 1963 року та в порядку ст..1225 ЦК України в редакції 2004 року.

Норма статті 1225 ЦК України є спеціальною відносно ст. 377 ЦК України, 120 ЗК України і підлягає застосуванню до правовідносин щодо переходу права власності або права користування земельною ділянкою в разі переходу права власності на жилий будинок, інші будівлі чи споруди саме в порядку спадкування.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не встановлений законом.

В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відповідно до ст. 1225 ЦК право власності

на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними

правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення)

при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право

власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до

спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та

споруди до них переходить право власності або право користування

земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який

необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не

визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка

переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було

надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні,

за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження

земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Проте в порушення зазначених норм позивачем не доведено, який розмір земельної ділянки необхідний для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Крім того, ОСОБА_1 не набула права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, отже у неї ще не виникло право на земельну ділянку, на якій ці будівлі розміщені.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, цільове призначення якої для обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель та споруд підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Що стосується рішення суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, то колегія суддів погоджується з таким рішенням суду.

Так, земельна ділянка розміром 0,3092 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в селі Реваківці, згідно державного акту 1-ЧВ №000858 належала померлому ОСОБА_6 Після його смерті дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 успадкували земельну ділянку в рівних частках, як члени сім`ї померлого, які на день смерті проживали разом та були зареєстрованими із спадкодавцем. ОСОБА_1 після смерті батька успадкувала те, що успадкував її батько після смерті ОСОБА_6 (1/2), а також в порядку ст.1276 ЦК України після смерті ОСОБА_7 (1/4).

Отже, ОСОБА_1 має право на 3/4 частки земельної ділянки.

Разом з тим, в своєму позові ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на ? частку даної земельної ділянки (т.1 а.с.95-96).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Таким чином, виконуючи завдання цивільного судочинства, суд забезпечує справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, та з урахуванням цього вирішує питання наявності підстав для задоволення позову повністю або частково, а тому не є порушенням диспозитивності задоволення вимог позивачки в межах заявлених нею вимог, навіть у тому разі коли обєм таких вимог є відмінним від належних їй за законом, але при цьому не порушує прав інших осіб.

Постановою Кіцманської державної нотаріальної контори від 06 жовтня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, та на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, розташованих в с.Реваківці Кіцманського району Чернівецької області, у звязку з відсутністю у померлого на земельні ділянки правовстановлюючих документів (а.с.20 Т.1).

Постановою Кіцманської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 5 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті ОСОБА_7, яка померла 23 лютого 2016 року, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку та про належність такої ОСОБА_7 (а.с.36 Т.1).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частку земельної ділянки розміром 0,3092 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачка просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок, вартістю 228 000 грн, земельну ділянку, вартістю 109 296 грн, ? частку земельної ділянки, вартістю 30039 грн.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання права власності на житловий будинок, вартістю 228 000 грн, та земельну ділянку, вартістю 109 296 грн.

Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України з позивачки на користь відповідачки ОСОБА_3 слід стягнути 4834.50 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 липня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований у с. Реваківці по вул. Центральна,33 Кіцманського району Чернівецької області загальною площею 62,90 кв. м., житловою площею 42,40 кв. м., комору літ. «В», гараж літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», вбиральню літ. «К», баню літ. «Л», погріб літ. «Пг/В», колодязь, огорожу №2-3, та земельну ділянку площею 0,2267 га, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 4834,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2018 року

Головуючий /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

З оригіналом згідно: ОСОБА_9