Справа № 604/1169/18
Провадження № 2/604/530/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Гамана В.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в смт. Підволочиськ в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, та її малолітнього сина ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком, який знаходиться в АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є власником будинку в АДРЕСА_1 05 серпня 2014 року на прохання сина дала дозвіл на реєстрацію відповідачів у належному їй житловому будинку, проте за даною адресою з 2016 року не проживають, участі в утриманні будинку не беруть, комунальних послуг не оплачують, допомоги у ведені підсобного господарства не надають, будь яких домовленостей щодо збереження за ними житлового приміщення не було, перешкод у користуванні житловим приміщенням їм ніхто не створював.

Ухвалою судді від 02 листопада 2018 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін. До участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - залучено службу у справах дітей Підволочиської РДА.

Позивач в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, яка є також законним представником неповнолітнього ОСОБА_3, відзив на позов на надала, в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про день слухання справи в суді, причини її неявки суду не відомі, а тому у відповідності до ст.281 ЦПК України, слід ухвалити заочне рішення по справі.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служби у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення за правилами спрощеного позовного провадження, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247,179 ЦПК України, виходячи з наступного:

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним.

При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 05 грудня 2003 року, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2276612 від 12 грудня 2003 року домоволодіння по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1

Згідно будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1, за зазначеною адресою зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У відповідності до актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 13 лютого 2018 року, 16 травня 2018 року, 07 вересня 2018 року, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 зареєстровані в будинку по АДРЕСА_1, проте з 2016 року по даний час не проживають.

Таким чином судом встановлено, що позивач та відповідач зі своїм неповнолітнім сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, який на праві власності належить позивачу. Відповідач ОСОБА_2, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, не проживають у даному житловому приміщенні більше одного року, між позивачем, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від16 листопада 2016року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не досяг десятирічного віку.

Частина 4 ст. 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Висновком органу опіки та піклування Підволочиської РДА №01-1307/01-01-17 від 05 грудня 2018 року визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, - визнано недоцільним та таким, що суперечить інтересам малолітнього.

На підставі ст. 19 СК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

Так, в наявному у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Підволочиської РДА №01-1307/01-01-17 від 05 грудня 2018 року відсутні будь-які обґрунтування порушення прав малолітнього, натомість міститься лише посилання про те, що визнання його такими що втратив право на користування житловим приміщенням буде суперечити його інтересам, а також констатується факт того, що не проживає в будинку,який належить на праві власності ОСОБА_1, на праві власності житла, майна не має. Жодних мотивів та підтверджень порушення його прав немає. Також у висновку відсутні посилання на нормативно-правові акти, які б в даному конкретному випадку стверджували про невідповідність інтересам дитини, а тому суд вважає його необґрунтованим та формальним.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання неповнолітнього ОСОБА_3, таким що втратив право користування спірним будинком не суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - житловим будинком в АДРЕСА_1,у зв'язку з чим право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову.

На підставі наведеного, керуючись ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ч. 1 ст. 9, ст. 41 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 13, 15, 76, 77-82, 209, 258, 263-265, 273, 280-282 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1, до ОСОБА_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ОСОБА_3, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області, - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком в АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя - підпис

копія вірна:

Суддя Н.Б.Сташків