РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 559/2178/17

Провадження № 22-ц/4815/81/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретар судового засідання Брикса Ю. Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 травня 2018 року у складі судді Ходака С.К., ухвалене в м. Дубно о 14 год. 57 хв., повний текст якого складено 30.05.2018 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики з врахування інфляції та 3% річних від простроченої суми заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказував, що 16.01.2014 року він уклав із ОСОБА_4 договір позики, згідно якого передав йому грошові кошти у сумі 2800 доларів США з умовою їх повернення до 15.01.2015 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки від 16.01.2014, а 25.09.2014 року на прохання відповідача ОСОБА_4, ще уклав з останнім договір позики, згідно якого передав ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 700 доларів США з умовою їх повернення до 10.10.2014 року. Договір укладено у письмовій формі, у вигляді розписки від 25.09.2014. По закінченню зазначеного строку вказаного у розписках відповідач ОСОБА_4 борг йому не повернув. Вказує, що протиправною поведінкою відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн. Із цих підстав просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики від 16.01.2014 року з врахуванням індексу інфляції в сумі 125195,00 грн., за договором позики від 25.09.2014 року з врахуванням індексу інфляції в сумі 33856,00 грн., всього : 159051,00 грн., а також 3% річних від простроченої суми заборгованості в сумі 7533,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

В судовому засіданні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області представник позивача позовні вимоги підтримав з наведених у позовній заяві підстав та дав аналогічні пояснення, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача не наполягав.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики з врахування інфляції та 3% річних від простроченої суми заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики в розмірі 100188,00 грн., що складається із:

- 74124 грн. - заборгованість за договором позики від 16 січня 2014 року;

- 18531 грн. заборгованість за договором позики від 25 вересня 2014 року;

- 7533 грн. 3% річних від простроченої суми заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 1001,88 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що місцевий суд не взяв до уваги та не надав належної оцінки доказам, які подані представником відповідача в судовому засіданні, про те, що: - договір позики оформлений як розписка є удаваним правочином; - згідно розписки відповідач отримав суму еквівалентну 22380,40 грн., а тому всі нарахування суми заборгованості, виходячи з суми основного боргу в розмірі 125195,00 грн. є необґрунтованою; - довідка про курс Нацбанку від акціонерного товариства не є належним документом для проведення розрахунку заборгованості; - нарахування 3% річних на іноземну валюту не поширюється. Також суд не обґрунтував підстави чому саме обрано дату проведення перерахунку 29.09.2017 року, а не дату складання договору, або дату ухвалення рішення по справі. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 16 січня 2014 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_4 договір позики, за яким передав останньому грошові кошти у сумі 2800 доларів США з умовою їх повернення до 15 січня 2015 року.

25 вересня 2014 року на прохання ОСОБА_4, ОСОБА_3 уклав із ним договір позики, згідно з яким передав останньому грошові кошти у сумі 700 доларів США з умовою їх повернення до 10 жовтня 2014 року.

Обидва факти отримання грошових коштів ОСОБА_4 підтверджуються письмовими розписками від 16.01.2014 року та від 15.012015 року (а.с.4, 5).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на наведену норму закону покликання апеляційної скарги на неналежність розписки як документа, що посвідчує факт укладення договору позики між сторонами апеляційним судом відхиляється.

Доводи про те, що розписка є удаваним правочином необґрунтовані жодними доказами і є голослівними.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Апелянтом не наведено, який саме договір намагалися приховати сторони, укладаючи договір позики та оформляючи його розпискою, і якими нормами в такому разі повинні регулюватися правовідносини між ними, а тому відповідні посилання не беруться до уваги апеляційним судом.

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, правочини між сторонами були здійснені у іноземній валюті доларах США.

Проте, частиною 1 ст.192 ЦК України визначено, що на території України законним платіжним засобом є гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

У звязку з наведеним та враховуючи положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Наведені норми спростовують покликання апелянта на неправомірність стягнення заборгованості за договорами позики у гривні з офіційним курсом НБУ. Позивач надав до суду довідку Філії - Кременецького відділення №6351 АТ "Державний ОСОБА_6 України" за № 415 від 29.09.2017р., офіційний курс НБ України становить за 100 доларів США 2647,2830 гривень (а.с.6).

Доводи представника відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що нарахування 3% річних на іноземну валюту не поширюється і таке стягнення зроблене судом першої інстанції помилково апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать обставинам справи та вимогам закону.

Так, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана норма щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Разом з тим, оскільки борг із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню у національній валюті України гривні в сумі 92 655 гривень, то стягненню підлягають і 3% річних від простроченої суми в розмірі 7 533 гривні на підставі ч. 2 с. 625 ЦК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_7

Судді: підпис ОСОБА_1

підпис ОСОБА_2

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_7