1Справа № 335/9195/18 2/335/2301/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Макарова В.О.,

за участю секретаря судового засідання Дворникової Я.П.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача № 2 Редька М.В.,

представника відповідача № 3 Кріль Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжя, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 107-Б, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької місцевої прокуратури № 2, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької місцевої прокуратури № 2, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, в обґрунтування якого посилався на те, що 31.08.2013 року органами досудового розслідування Орджонікідзевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, правонаступником якого є Вознесенівське відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003195 щодо вчинення кримінального правопорушення, за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

18.10.2013 року позивача було затримано в порядку ст. 208 КПК України, та в подальшому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, де у умовах ізоляції він перебував більш двох років.

Однак, вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.02.2017 року, позивача було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та виправлено на підставі п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності та утримання під вартою ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, яка виразилась в порушенні нормальних життєвих зв'язків, погіршенні відносин з оточуючими, а також вимагає у нього додаткових зусиль по відновленню звичайного способу життя.

Крім того, за період перебування позивача в умовах ізоляції у нього погіршився стан здоров'я та взаємовідносини з рідними, позбавлено умов щодо працевлаштування, також незаконного було здійснено арешт майна з метою конфіскації.

Посилаючись на спричинення моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, взяття під варту та тривале перебування в умовах ізоляції, а також на те, що внаслідок незаконного засудження було накладено арешт на майно в рахунок конфіскації майна, ОСОБА_1 просив суд постановити рішення про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури, яку він оцінює у розмірі 145 000 грн. 00 коп., із наступного розрахунку: з жовтень 2013 року по лютий 2017 року, тобто 29 місяців х 5 000 грн. = 145 000 грн. 00 коп.

Також, ОСОБА_1 зазначає у позові, що за час здійснення судового розгляду він був вимушений звернутися до кваліфікованого адвоката - ОСОБА_2 за наданням юридичної (правничої) допомоги щодо його захисту від незаконного кримінального переслідування, у зв'язку із чим було оплачено такі послуги в загальному розмірі 19 000 грн. 00 коп. Розрахунок сум сплачених за надання юридичної допомоги складається із наступного: 7 000 грн. + 6 000 грн. + 2 000 грн. + 4 000 грн., що дорівнює 19 000 грн. 00 коп.

В зв'язку з цим, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди та компенсацію сум сплачених у зв'язку із наданням юридичної допомоги у загальному розмірі 164 000 грн. 00 коп.

Під час розгляду справи позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з підстав, викладених в ньому.

Представник відповідача Запорізької місцевої прокуратури № 2 Редька М.В. у судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у письмовому відзиві. Зазначає, що Запорізька місцева прокуратура № 2 не є юридичною собою, а тому не може виступати самостійним відповідачем у справі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із п.п. 1, 3, 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 року, який набрав чинності з 01.01.2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Позивачем визначено строк перебування під незаконним переслідуванням, який складає 29 місяців. Таким чином, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантований державою, становить 29 х 1 600 грн. = 46 400 грн. Разом з тим, позивач просить суд стягнути за рахунок держави на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 145 000 грн., що у 3 рази більше ніж мінімальний розмір відшкодування, обрахований відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Окрім того, позивачем не надано до суду доказів порушення нормальних життєвих зв'язків, погіршення відносин з оточуючими, інших негативних наслідків морального характеру. Не надано доказів, які б підтверджували характер немайнових втрат, а саме неможливості відновлення попереднього стану, доказів реалізації арештованого майна, погіршення стану здоров'я, що обумовлюють визначення суми відшкодування моральної шкоди у розмірі більшому, а ніж мінімальний. Щодо відшкодування сум, сплачених позивачем у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги, представник відповідача зазначає, що позивач повинен довести склад, розмір та факт сплати гонорару адвокату. Однак ОСОБА_1 до позовної заяви додано лише копії договорів про надання правової допомоги, акти прийому-передачі до договору про надання правової допомоги та квитанції. Але, на підставі вказаних документів неможливо встановити обсяг фактично наданої правової допомоги. Таким чином, позивачем обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу не підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема не надано доказів участі у розгляді судами кримінального провадження, отримання аудіо запису судових засідань, подачі апеляційної, касаційної скарги, конфіденційного побачення з клієнтом, а також доказів фактичної сплати понесених витрат. Належними доказами оплати ОСОБА_1 послуг за надання правової допомоги у кримінальній справі адвокатом ОСОБА_2 є виписка з книги обліку доходів і витрат, що ведеться останнім за підсумками кожного дня, протягом якого отримано дохід. Але, таких доказів надано не було. Таким чином, представник Запорізької місцевої прокуратури № 2 просив, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області Кріль Ю.А. у судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечувала, підтримала письмовий відзив та пояснила, що згідно пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких саме міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, якими доказами це підтверджується. Але позивачем, підтверджуючих доказів не надано. Не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв'язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Також, позивачем невірно визначено коло відповідачів по справі, що є неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області просила відмовити в задоволенні позовних вимог, як таких, що не ґрунтуються на законі та не підтверджені належними доказами.

Представник відповідача Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 16 ЦК України називає відшкодування моральної шкоди серед загальних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Конституцією України, а саме ст. 56, передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1167 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду. Акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може привести до виникнення деліктного зобов'язання, визначені у ЦК вичерпним чином.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України ,спеціальний делікт виникає у відношенні фізичної особи внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових чи службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній особі або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

У наведеній нормі йдеться про відповідальність за шкоду, завдану актами влади (статті 1173-1175 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Порядок відшкодування шкоди встановлюється законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», де п. 1 ст. 1 п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», моральною шкодою є страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи наведені вище норми закону, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права».

Приписами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів наявності такої шкоди, безпосереднього причинного зв'язку між діями заподіювача та шкодою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак, зазначених обставин позивач не довів, чим не виконав вимоги ст. 81 та ст. 13ЦПК України відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги в частині порушенні нормальних життєвих зв'язків, погіршенні відносин з оточуючими тощо.

Позивачем не доведено також факт заподіяння моральної шкоди, що полягає в погіршенні стану здоров'я та взаємовідносини з рідними.

З позову та доданих до нього документів не зрозуміло, які саме порушення нормальних життєвих зв'язків зазнав ОСОБА_1, які наслідки вони мали для нього, яке було ставлення оточуючих до нього до кримінального переслідування і після, якою людиною він був і який мав авторитет.

Тобто, на підтвердження своїх вимог, позивач не надає належних доказів, які б вказували на те, в чому ж полягає спричинена моральна шкода, а також наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача /органи досудового слідства/ та прокуратури, (наприклад медичні картки, епікризи, аналізи, психіатричні експертизи, звернення і рекомендації лікарів та інше) і вини останніх в її заподіяні.

Без надання документальних доказів, твердження про порушення ритму життя, погіршення стану здоров'я є лише припущеннями і не можуть братися судом до уваги як фактичні дані.

Відповідно до абзацу 2 п. 14 постанови ПВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом, він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Також, в абзаці 2 п. 9 тієї ж постанови Пленуму, визначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

В статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» розмір заробітної плати з 01.01.2018 року складає 3 723 грн. Однак, згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 року № 1774-УШ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Зміни до Закону України № 266/94 на цей час не внесено, тому при визначенні розміру моральної шкоди слід керуватися Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 року, який набрав чинності 01.01.2017 року.

Тобто, сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 145 000 грн., є безпідставною та не підлягає відшкодуванню.

Крім того, позивач надає розрахунок цієї суми, та зазначає, що період його перебування під судом та слідством становить 29 місяців із наступного розрахунку: з жовтня 2013 року по лютий 2017 року - 29 місяців, але незрозуміло з яких міркувань він виходив, визначаючи період його перебування під судом та слідством становить 29 місяців, тоді як з періоду з жовтеня 2013 року по лютий 2017 року становить 42 місяці.

Виходячи з правової позиції Верховного Суду від 01.08.2018 р. по справі № 520/4116/16-ц, при встановленні дійсного спричинення шкоди стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ).

Відповідно до ч. 2 пункту 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходить з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі.

Згідно матеріалів справи та змісту позовної заяви шкоду позивачу завдано органами досудового розслідування Орджонікідзевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, що був відокремлений підрозділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області без статусу юридичної особи.

Але керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області розпочато ліквідаційну процедуру, яка до теперішнього часу не завершена.

Згідно з вказаною постановою Кабінету Міністрів України територіальні органи Національної поліції не визначено правонаступниками територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України, що ліквідуються.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 ЦК України, з моменту призначення ліквідаційної комісії до неї переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи і ліквідаційна комісія виступає в суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької місцевої прокуратури № 2, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури.

Таким чином, позов поданий до неналежного відповідача. Крім того, відповідач Запорізька місцева прокуратура № 2 не є юридичною особою, а отже також є неналежним відповідачем, не може бути стороною в справі.

Позивач на підготовчому засіданні не заявляв клопотання, всупереч вимогам ст. 51 ЦПК України. З огляду на положення ст. 51 ЦПК України саме позивачу належить право обирати відповідача, тобто особу до якої заявляються позовні вимоги. За власною ініціативою суд не може здійснювати заміну відповідача, якщо буде встановлено, що позов пред'явлено не до тієї особи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави за яких у позивача виникає право вимоги на відшкодування шкоди (моральної), завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури заявлені до неналежних осіб.

Вимога щодо стягнення витрат, понесених позивачем, у зв'язку з наданням юридичної допомоги у сумі 19 000 грн., в кримінальному провадженні, не може бути задоволена, за наступних підстав.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94, у випадку незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а також незаконного взяття і тримання під вартою, громадянинові відшкодовуються суми, сплачені у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

Частина 1 статті 4 Закону № 266/94, визначає, що відшкодування шкоди, у випадку передбаченому пунктом 4 ст. 3 цього закону, а саме сум сплачених громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У ч. 1 ст. 11 Закону № 266/94 зазначено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди, відповідно до ст. 2 зазначеного закону, в нашому випадку постановлення виправдувального вироку суду, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав та відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 266/94, розмір відшкодовуваної шкоди, а саме сум сплачених громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування сум сплачених у зв'язку з поданням юридичної допомоги у порядку кримінального судочинства, а тому позивач порушив порядок визначений законодавством і не скориставшись своїм правом, вирішив звернутися в цивільному порядку, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Тому, витрати понесені ОСОБА_1 у зв'язку з наданням юридичної допомоги у порядку кримінального судочинства не є шкодою, в розумінні статті 1176 ЦК України та не можуть бути стягнуті за позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення вцілому.

Оскільки позивача відповідно до закону звільнено від сплати судового збору, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 133, 137, 141, ч. 6 ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької місцевої прокуратури № 2, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 07 листопада 2018 року.

Повний текст рішення виготовлено 16 листопада 2018 року.

Суддя

Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя В.О. Макаров