Справа № 145/1736/17
Провадження № 22-ц/801/339/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кіосак Н. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 рокуСправа № 145/1736/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу № 145/1736/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою адвокатом Когутницьким Вячеславом Миколайовичем, на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області, від 20 вересня 2018 року, повний текст якого складено 28 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Кіосак Н.О.,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому просив витребувати земельну ділянку площею 3,4999 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області з чужого незаконного володіння відповідача.

Позов обґрунтовував тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 3,4999 га, розташованої на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області. В 2006 році між ним та ОСОБА_6 було досягнуто усної домовленості про передачу в користування належної позивачеві земельної ділянки. У вересні 2017 року позивач повідомив ОСОБА_6 про те, що самостійно бажає господарювати на землі, проте останній повідомив, що користується вказаною земельною ділянкою, яку надав йому не позивач, а відповідач ОСОБА_4, на підтвердження чого надав договір оренди землі від 01 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та, начебто, ОСОБА_3 З наданого Договору позивачу стало відомо, що такий Договір існує, він зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі 30 грудня 2011року за №01761, однак він не містить підпису позивача.

Оскільки спірного договору оренди землі ОСОБА_3 не укладав, то на підставі ст. 1212 ЦК України просив витребувати спірну земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_4

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області, від 20 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір оренди землі від 1 вересня 2011 року є вчиненим, безпідставно не взяв до уваги висновки судово-технічного почеркознавчого дослідження №2271/2272/18-21 від 11 червня 2018 року на підтвердження того, що договір не було підписано позивачем, а отже волевиявлення учасника правочину на його укладення не було, а тому не можуть бути застосовані наслідки недійсності до правочину, який не вчинено. Також судом першої інстанції не застосовано норми ст. 152 ЗК України згідно з якою власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

У строк, визначений судом, від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надійшли пояснення щодо апеляційної скарги, в яких при вирішенні спору покладаються на розсуд суду.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

По справі встановлено, та не заперечується сторонами, що відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого на підставі розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації №286 від 26 червня 2006 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 3,4999 га, розташованої на території Великовулизької сільської ради, Тиврівського району, Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1.

30 грудня 2011 року за №01761 відділом Держкомзему у Тиврівському районі зареєстрований Договір оренди вказаної земельної ділянки від 01 вересня 2011 року між ОСОБА_3І.(орендодавець) та ОСОБА_4 (орендар). Строк дії договору 15 років (п.8 Договору). Відповідно до п. 42 Прикінцевих положень Договору він набирає чинності після його підписання та державної реєстрації.

Згідно з висновком експертного дослідження за результатами проведення судово-технічного почеркознавчого дослідження № 5574/5575/17-21 від 04 жовтня 2017 року підписи від імені ОСОБА_3 у договорі оренди землі від 01 вересня 2011 року, акті приймання-передачі земельної ділянки та у акті визначення меж земельної ділянки (на місцевості) виконані не самим ОСОБА_3, а іншою особою (особами).

Відповідно до висновку судових експертів № 2271/2272/18-21 від 11 червня 2018 року за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи, проведеної на виконання ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 березня 2018 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи, підписи від імені ОСОБА_3 в обох примірниках договору оренди землі від 07 вересня 2011 року, акті приймання передачі земельної ділянки та у акті визначення меж земельної ділянки (на місцевості) виконані не самим ОСОБА_3, а іншою особою (особами).

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом з підстав, що договір оренди землі від 01 вересня 2011 року є неукладеним, оскільки підписаний не позивачем, а іншою особою, а тому відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України є підстави для витребування майна у ОСОБА_4, який набув земельну ділянку без достатньої правової підстави.

Відповідно до положень ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України дійшов правового висновку, що кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином.

Набуття однією із сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності договору є волевиявлення учасника правочину формі, встановленій законом.

Недодержання сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першої третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним.

Згідно ст.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути іншій стороні все, що вона отримала за договором на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент реєстрації договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Разом з тим, у справі встановлено, що договір оренди землі від 01 вересня 2011 року укладений в письмовій формі, містить підписи у графах орендодавця та орендаря, а також було здійснено державну реєстрацію цього договору, тобто відповідно до норм ст. 18 Закону України "Про оренду землі" цей договір є укладеним.

Встановивши, що договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, суд має виходити з того, що такий договір є вчиненим. У цьому випадку п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" про невчинення договору, чи не укладення не застосовується. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України, підписання договору особою, яка не має на це повноважень та відсутність волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами наявні договірні правовідносини, що виключає пред'явлення як віндикаційного позову (позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника), так і кондикційного позову на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли на відповідній правовій підставі - договорі оренди землі, який є укладеним, не є нікченим, та не визнаний у встановленому законом порядку недійсним.

Водночас до договору, який не визнаний недійсним не може бути застосовано реституцію, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) .

З вимогами про визнання договору оренди землі недійсним ОСОБА_3 не звертався, а тому суд першої інстанції правильно застосувавши норми процесуального права, які встановлюють принцип диспозитивності цивільного судочинства, правильно визначився з колом спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суд є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану адвокатом Когутницьким Вячеславом Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області, від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

Ю.Б. Войтко