Справа №375/411/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/3203/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Симоненко І.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

22 червня 2010 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 4100,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30.00% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 28 лютого 2018 року загальна сума заборгованості становила 54063,67 грн., з яких: 2827,57 гривень - заборгованість за кредитом; 44459,12 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3726,33 гривень - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина), 2550,65 гривень - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року позов задоволений частково. Стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 2827,57 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат - 92,15 грн., а всього 2919,72 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить змінити рішення суду, скасувавши його в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення залишити без змін. Скаргу обґрунтовує тим, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість до договором у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов'язання за угодою та розміри встановлених обов'язкових платежів. Основними вимогами банку є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. В той же час суд відмовив у стягненні нарахувань за користування кредитними коштами взагалі, чим порушив вимоги ст. 1046 та 1048 ЦК України.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заявлених банком відсотків, пені, комісії та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви на отримання кредитної картки доведений. Але відсутність підпису відповідача на умовах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Оскільки зазначені умови та правила не містять підпису відповідача, а позивач не надав до суду належних та допустимих доказів наявності між сторонами договірних відносин щодо нарахування відсотків за користування кредитом та штрафу, факт досягнення сторонами згоди з цього приводу доведено не було.

Обґрунтовуючи свої вимоги банк зазначав, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору шляхом підписання заяви-анкети, а умови та правила надання банківських послуг а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. В той же час суд не зміг погодитися з наведеною позицією банку, оскільки такі умови та правила, як і тарифи, не містять підпису позичальника, відтак неможливо з'ясувати, чи саме з цими умовами погоджувався позичальник при укладенні договору, відтак що саме ці умови та тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Таку свою позицію суд першої інстанції такою кореспондував з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного суду України від 22.03.2017 (справа № 6-2320цс16).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність посилань позивача на наявність підстав для стягнення з відповідача нарахованих йому за непідписаними умовами договору відсотків, пені, комісії та штрафу. В той же час, вважаючи доведеними посилання позивача на фактичне надання відповідачу кредитних коштів, суд стягнув з останнього заявлену банком заборгованість за тілом кредиту.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду в повній мірі погодитися не може.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом емісії та передачі останньому кредитної картки, позивач тим не менш не надав до суду жодного доказу з приводу того, що така картка (кредит) взагалі коли-небудь видавалася відповідачу, адже жодний з наданих до суду документів не містить жодного посилання на це. Звернувшись до банку із вищезгаданою заявою-анкетою, відповідач висловив пропозицію на отримання банківської картки. В той же час доказів того, чи було задоволено таку його заяву, чи було видано йому платіжний інструмент (банківську картку), матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи й визнання такого факту відповідачем, як і доказів видачі відповідачу кредитних коштів іншим способом. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу вищевказаного кредиту, відтак й наявності підстав для стягнення з нього на повернення такого кредиту коштів. В той же час на вказану обставину суд першої інстанції увагу не звернув.

Не спростовують таких висновків й доводи апеляційної скарги. При цьому суд не може погодитися з тим, що сам лише факт підписання вищезгаданої анкети-заяви вже автоматично свідчить про видачу кредитної карти відповідачу, оскільки така позиція не ґрунтується на положеннях закону, а жодних відомостей з цього приводу такий документ не містить.

Не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів фактичної видачі кредиту й документи, додані апелянтом до апеляційної скарги. У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Вказані докази не були представлені до суду першої інстанції, а апелянт не обґрунтовував наявності передбачених ст. 367 ЦПК України підстав для прийняття таких доказів в суді апеляційної інстанції. За таких умов представлені разом з апеляційною скаргою документи не можуть бути прийняті судом та враховуватися при вирішенні справи. Окрім того, звертає увагу колегія суддів апеляційного суду й на той факт, що вказані докази (виписка та анкета клієнта) стосуються зовсім іншого періоду, ніж було заявлено позивачем щодо дати видачі кредитної картки.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що будь-яких належних та допустимих доказів фактичного надання кредиту відповідачу матеріали справи не містять, відтак такі твердження позивача не можуть бути прийняті судом. За таких умов відсутні й підстави для стягнення з відповідача коштів на користь банку в порядку виконання кредитних зобов'язань. В той же час суд першої інстанції увагу на це не звернув, що призвело до безпідставного часткового задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 13 серпня 2018року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько