Категорія 48 Головуючий у 1-й інстанції Федотова В.М.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

26 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.

секретаря Тулянкіна М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області, постановленого 04 липня 2018 року у м.Маріуполь, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» про захист права власності та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» про поділ майна подружжя, розподіл кредитних зобов'язань, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про захист права власності. З урахуванням уточнень просила визнати за нею право особистої власності на 2757/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 225,1 кв.м, а також на 2757/10000 частки земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_3, загальною площею 0,0479 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, стягнення судових витрат.

В обґрунтування посилалась на те, що 06 вересня 2008 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі було придбано домоволодіння АДРЕСА_3, загальною площею 225,1 кв.м та розташовану за цією адресою земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0479 га. Договір купівлі-продажу був нотаріально оформлений 21 грудня 2012 року.

Своє право особистої власності саме в частці 2757/10000, обґрунтовує тим, що на придбання житлового будинку та земельної ділянки було витрачено її особисті кошти, які вона отримала згідно договору дарування, укладеного між нею та її матір'ю ОСОБА_5 03 листопада 2012 року у м.Москва РФ, з додержанням вимог законодавства, а саме ст.ст.163, 574, 578 ЦК РФ та 32 Глави ЦК РФ. Згідно умов договору ОСОБА_5 надала їй в дар 30 000 доларів США для придбання домоволодіння у м.Маріуполі Донецької області. Також в договорі прописано, що грошові кошти повинні бути передані в строк до 15 грудня 2012 року. Грошові кошти були передані за допомогою переказу системи Вестерн Юніан періодичними платежами по 5000 доларів США: 04 грудня 2012 року, 05 грудня 2012 року, 07 грудня 2012 року та 10 грудня 2012 року. 10 грудня 2012 року було зроблено два банківських перекази один на ім'я ОСОБА_3, а другий на ім'я її бабусі ОСОБА_6, яка в подальшому під розписку передала 5000 доларів США онуці ОСОБА_3 З посиланням на положення ст.57 СК України вважає, що у зв'язку з вкладенням особистих коштів в придбання спільного майна, вона має право особистої власності пропорційне вкладеним грошовим коштам. Вказані грошові кошти були передані продавцю в день укладення договорів.

В придбанні домоволодіння також було вкладено 50 110 грн., отриманих від продажу належного подружжю автомобіля, а залишок суми в розмірі 434 800 грн. було отримано в кредит в ПАТ «Укрбізнесбанк». Забезпеченням по кредиту виступило придбане домоволодіння із земельною ділянкою та укладений договір поруки з нею. Усі документи були оформлені на відповідача, оскільки на той час вони були сім'єю.

У грудні 2016 року шлюбні відносини з ОСОБА_2 були припинені, а 07 серпня 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області шлюб розірвано. У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 не визнає її право особистої власності на частину спірного домоволодінні та земельної ділянки, вона вимушена звернутись до суду.

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя посилаючись на те, що з 06 вересня 2008 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3, який було розірвано за рішенням суду 07 серпня 2017 року. Під час шлюбу 21 грудня 2012 року ними було придбано домоволодіння АДРЕСА_3, загальною площею 225,1 кв.м та розташовану за цією адресою земельну ділянку, загальною площею 0,0479 га.

У зв'язку з нестачею власних коштів подружжям в ПАТ «Укрбізнесбанк» було укладено кредитний договір №КИПНФ/1007638.1 на суму 434 800 грн., забезпеченням по кредиту виступило придбане домоволодіння та земельна ділянка, а також укладений з ОСОБА_3 договір поруки. Договори купівлі-продажу були оформлені на його ім'я.

Дружина з часу укладення шлюбу і до 2012 року не працювала, хоча і була працездатною, коштів на придбання будинку не надавала, тому вважає за необхідне застосувати положення ч.2 ст.70 СК України і поділити сумісне майно подружжя, визнавши за ним, ОСОБА_2, право власності на 2/3 частки спірного домоволодіння і земельної ділянки, а за ОСОБА_3 1/3 частки житлового будинку.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2015 року (справа №266/3215/15ц) стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість по кредитному договору у розмірі 504 262 грн., а на час розгляду справи про поділ майна подружжя строкова заборгованість дорівнює вже 727 404 грн. 65 коп. Погашення кредиту здійснювалося лише ним. У зв'язку з чим, просив поділити відповідно до розміру задоволених часток у розподілі спільного майна подружжя, зобов'язання позичальника за кредитним договором №КИПНФ/1007638.1 від 21 грудня 2012 року, укладеним з ПАТ «Укрбізнесбанк».

Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2017 року задоволено клопотання ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7, а клопотання ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_8 частково, і справа за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та кредитних зобов'язань об'єднана в одне провадження із справою за позовом ОСОБА_3 про захист права власності.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на 2757/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 225,1 кв.м.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на 2757/10000 частки земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_4), розташованої по АДРЕСА_3 загальною площею 0,0479 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у сумі 4707 грн. 40 коп.

У задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і постановити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що позивачем ОСОБА_3 не доведено, що отримані нею грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США було вкладено в придбання спірного будинку і земельної ділянки, а не на придбання майна батькові. Грошові кошти, які передавались банківськими переказами системи Вестерн Юніан на ім'я ОСОБА_3 в графі призначення платежу не вказано цільове призначення, відсутнє посилання на договір дарування, який начебто уклала позивач зі своєю матір'ю, не зазначено, що ці кошти йдуть безпосередньо на придбання будинку по провулку Єнісейському у м.Маріуполі.

Також позивач ОСОБА_3 не довела той факт, що саме ці кошті були спрямовані на придбання будинку №18 по провулку Єнісейському у м.Маріуполі. Не надано жодного платіжного документу, яким би стверджувалось, що вона перевела вищевказані кошти на рахунок продавця будинку.

Помилковим є твердження суду, що ним не надано належних та допустимих доказів, що саме його дохід від підприємницької діяльності в 2010 році та заробітна плата були витрачені на придбання спірного майна.

Вважає, що у результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір, тому внаслідок поділу майна між подружжям, окрім майна розподіляються і боргові зобов'язання.

Ухвала суду про об'єднання справ від 10 листопада 2017 року була постановлена судом з порушенням норм процесуального права, оскільки його позов був первісний.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_7 вказує, що встановлені судом обставини справи є належним чином доведеними і підтвердженими двома видами доказів, які містяться у матеріалах справи, а саме, письмовими доказами та показами свідків. Судом всі обставини справи були з'ясовані та перевірені дослідженням належних доказів. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа ПАТ «Укрбізнесбанк» відзив на апеляційну скаргу не надала, її представник в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про поважність причин неявки суд не сповістили. Даних про наявність перешкод для розгляду справи за їх відсутністю матеріали справи не містять.

З огляду на викладене та вимоги ст.371, ст. 372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_8, заперечення представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як встановлено судом, сторони з 06 вересня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 серпня 2017 року.

21 грудня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_3 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, площею 0,0479 га, кадастровий номер НОМЕР_4. Продаж вчинено за узгодженою між сторонами ціною - 426 000 грн. Зазначену суму покупець ОСОБА_2 зобов'язався сплатити продавцю із розстроченням платежу, а саме: гроші в сумі 26 000 грн. покупець сплачує продавцю під час підписання договору. Плату залишку ціни земельної ділянки в сумі 400 000 грн. покупець зобов'язується здійснити протягом одного дня з моменту нотаріального оформлення цього договору.

З метою придбання вказаної земельної ділянки та передачі продавцю грошей для остаточного розрахунку, одночасно з посвідченням цього договору покупець укладає кредитний договір №КИПНФ/1007638.1 з ПАТ «Український Бізнес Банк» на одержання кредитних коштів в сумі 400 000 грн., з передачею цієї земельної ділянки в іпотеку ПАТ «Український Бізнес Банк» (договір іпотеки №ОБП//1007638.2).

21 грудня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 який складається з житлового будинку, господарських споруд та споруд, загальною площею 225,1 кв.м. Продаж вчинено за узгодженою між сторонами ціною - 298 700 грн. Зазначену суму покупець ОСОБА_2 зобов'язався сплатити продавцю із розстроченням платежу, а саме: гроші в сумі 263 900 грн. покупець сплачує продавцю під час підписання договору. Плату залишку ціни житлового будинку в сумі 34 800 грн. покупець зобов'язується здійснити протягом одного дня з моменту нотаріального оформлення цього договору.

З метою придбання житлового будинку та передачі продавцю грошей для остаточного розрахунку, одночасно з посвідченням цього договору покупець укладає кредитний договір №КИПНФ/1007638.1 з ПАТ «Український Бізнес Банк» на одержання кредитних коштів в сумі 34 800 грн., з передачею цього житлового будинку в іпотеку ПАТ «Український Бізнес Банк» (договір іпотеки №ОБП//1007638.2).

Договори купівлі-продажу нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Горелік К.О.

Суд вірно зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, а також у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №654/5243/14-ц.

В контексті справи, що розглядається, використовуючи загальне правило застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, слід вважати, що одержане одним із подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, в даній справі це позивач ОСОБА_3, зобов'язаний довести обставини, що його спростовують. Зокрема, за п.3 ч.1 ст.57 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, проте воно було придбано за кошти позивача, що належали їй особисто.

Відповідно до умов п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку від 21 грудня 2012 року, продаж житлового будинку вчинявся за 298 700 грн. При цьому сплата здійснювалась з розстроченням платежу: 263 900 грн. сплачувалось продавцю під час підписання цього договору, а залишок в сумі 34 800 грн. протягом одного дня з моменту нотаріального оформлення договору, для остаточного розрахунку покупець отримує кредит на суму 34 800 грн.

За умовами п.2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2012 року, продаж земельної ділянки вчинявся за 426 000 грн. При цьому сплата здійснювалась з розстроченням платежу: 26 000 грн. сплачується продавцю під час підписання цього договору, а залишок 400 000 грн. протягом одного дня з моменту нотаріального оформлення договору, для остаточного розрахунку покупець отримує кредит на суму 400 000 грн.

Таким чином, перший внесок продавцю за придбання житлового будинку та земельної ділянки загалом склав 289 900 грн.

Як з'ясовано безпосередньо перед укладенням угод про придбання житлового будинку та земельної ділянки позивач ОСОБА_3 отримала в дар від своєї матері грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, які були переказані за допомогою системи Вестерн Юніан по 5 000 доларів США - 04 грудня, 05 грудня, 07 грудня та 10 грудня 2012 року. 10 грудня 2012 року було зроблено два банківських перекази один на ім'я ОСОБА_3, другий на ім'я її бабці ОСОБА_6, яка в подальшому під розписку передала позивачу ОСОБА_3 5000 доларів США.

На підтвердження своїх доводів позивачем було надано суду копію договору цільового дарування грошових коштів, укладеного 03 листопада 2012 року у м.Москві Російської Федерації, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Згідно умов договору ОСОБА_5 надала в дар ОСОБА_3 30 000 доларів США для придбання домоволодіння в м.Маріуполі Донецької області. В договорі зазначено, що грошові кошти повинні бути передані в строк до 15 грудня 2012 року.

Стосовно офіційного перебування ОСОБА_5 на території Російської Федерації та її працевлаштування, суду були надані відповідні документи з міграційної служби, копія трудової книжки.

Також суду були надані копії платіжних доручень системи Вестерн Юніан про перерахування ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 25 000 доларів США по 5000 доларів США кожен 04 грудня, 05 грудня, 07 грудня та 10 грудня 2012 року, та копію розписки про отримання 10 грудня 2012 року від ОСОБА_6 5000 доларів США, які були перераховані від ОСОБА_5 для ОСОБА_3

Окрім письмових доказів, вказані обставини підтверджені показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував сам факт отримання дружиною грошових коштів, але стверджував, що вони були витрачені на придбання житла для батька ОСОБА_3

Проте вказані обставини спростовані матеріалами справи. Так, згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_11 (батько позивача ОСОБА_3.) зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 02 листопада 2012 року, а нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу було укладено 03 жовтня 2012 року, тобто, до укладення договору дарування та переказу грошових коштів.

Що стосується договору дарування за яким ОСОБА_11 та ОСОБА_3 подарували свої частки, які дорівнюють 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5, то останній був укладений вже після придбання спірного будинку та земельної ділянки, а саме 07 березня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги щодо дійсності укладеного договору дарування грошових коштів, є безпідставними, оскільки останній був укладений за місцем проживання однієї із сторін договору у м.Москва Російської Федерації, з дотриманням законодавства, а саме ст.ст.163, 574 ЦК Російської Федерації, якими не передбачене нотаріальне посвідчення даної категорії договорів.

Відповідно до ст.38 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка була ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року, і відповідно до ст.10 ЦПК України є частиною національного цивільного законодавства України, виникнення та припинення права власності або іншого речового права на майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої майно знаходилось в момент, коли мали місце дія або інша обставина, що слугувала підставою виникнення або припинення такого права. Виникнення та припинення права власності або іншого речового права на майно, що є предметом угоди, визначається за місцем вчинення угоди, якщо інше не передбачене угодою Сторін.

Як в ході розгляду справи в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, в підтвердження позиції ОСОБА_2 про наявність в родині спільних коштів в сумі, достатній для першого внеску при придбанні спірного майна в сумі 289 900 грн., що накопичувались в сім'ї, та однократно могли бути передані продавцеві в рахунок придбання спірного майна, достатніх доказів не здобуто.

Відомості про отриману ОСОБА_2 заробітну плату за час шлюбу з 2008 по 2012 роки самі пособі не свідчать про акумулювання необхідної для придбання спірної частки майна суми коштів, адже після утримання необхідних платежів дохід відповідача по заробітній платі за п'ять років становить 206 980 грн. і це без врахування необхідних витрат на життєві потреби.

Що стосується отримання у 2010 році доходу від підприємницької діяльності 498 000 грн., то окрім довідки Приморського відділення Маріупольської ОДПІ про обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг), наданої на підставі податкової декларації платника, жодного належного доказу отримання чистого доходу, як то виписки банку, касові документи про оприбуткування фактично отриманих коштів, акти виконаних робіт тощо, ОСОБА_2 суду надано не було.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснював, що весь час підприємницької діяльності він фактично працював на основному місці роботи у ДП «ММТП». Видом його діяльності було здійснення перевезень, але власного транспорту він не мав.

Крім того, в 2010 році подружжям ОСОБА_2 був придбаний автомобіль НОМЕР_1, який в подальшому у квітні 2012 року був проданий.

І навпаки, є математично доведеним і очевидним, що після отримання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 25 000 доларів США, у подружжя була наявна необхідна сума для розрахунку з продавцем на момент підписання договору купівлі-продажу спірних об'єктів нерухомості.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про придбання спірного майна за спільні кошти не знайшли свого підтвердження.

Постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16 зазначено, що статус спільної сумісної власності може бути визначено тільки за обов'язкової наявності двох критеріїв: час набуття майна (час перебування у шлюбі); коштами, за яке таке майно набуте (джерело набуття).

Верховний Суд України у вказаній постанові прийшов до висновку, що одного лише факту придбання майна за час шлюбу недостатньо для висновку про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Обов'язковим для констатування «спільності» майна в рівних частках є також те, що таке майно було придбано за рахунок спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, позивачем доведено підстави для відходження від презумпції спільності майна, що втілено в доказах на підтвердження факту вкладення у придбання спірної частки нерухомості особистих коштів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що 2757/10000 частки житлового будинку №18 по провул.Єнісейському в м.Маріуполі та розташованої за цією адресою 2757/10000 частки земельної ділянки були придбані за особисті кошти ОСОБА_3 і є її особистою приватною власністю.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу і посилання в договорах купівлі-продажу про письмову згоду дружини на придбання цього майна, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК України).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що під час розгляду справи не встановлено будь-яких істотних для справи обставин, які б свідчили про наявність підстав, передбачених ч.2 ст.372 ЦК України, для збільшення частки ОСОБА_2 як співвласника при поділі спільного сумісного майна подружжя.

Встановивши відсутність підстав для збільшення частки ОСОБА_2, суд першої інстанції, разом з тим, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, адже заявлені ним позовні вимоги стосувалися поділу майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 ст.61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, враховуючи, що 2757/10000 частки спірного нерухомого майна є особистою приватною власністю ОСОБА_3, то 7243/10000 частки спірного майна є спільною сумісною власністю подружжя, які підлягають поділу в рівних частках, а саме шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2, кожним, по 36215/100000 частки житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 225,1 кв.м. та 36215/100000 частки земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, загальною площею 0,0479 га.

При цьому враховуючи, що кошти за укладеним за час шлюбу кредитним договором відповідач отримав для придбання частки нерухомості, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на цю нерухомість, виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя.

Однак розподіл кредитних зобов'язань подружжя ОСОБА_2 наразі не є на часі, оскільки рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2015 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто у солідарному порядку на користь ПАТ «Укрбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 504 262 грн. 73 коп., за яким відкрито виконавче провадження, але рішення суду на теперішній час не виконано.

Доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень допущених при об'єднанні справ, є слушними, проте на правильність прийнятого рішення не вплинули, оскільки не є такими підставами, з якими процесуальними законодавство пов'язує обов'язкове скасування рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та розподіл кредитних зобов'язань, відповідно до положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, а в іншій частині про задоволення позовних ОСОБА_3 залишенню без змін. У зв'язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 липня 2018 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та розподіл кредитних зобов'язань, скасувати і позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя 7243/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 225,1 кв.м. та розташованої за цією адресою земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 0,0479 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2) право спільної часткової власності на 36215/100000 частки житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 225,1 кв.м. та 36215/100000 частки земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 0,0479 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3) право спільної часткової власності на 36215/100000 частки житлового будинку №18 з усіма надвірними побудовами, розташованого по провулку Єнісейському в місті Маріуполі Донецької області загальною площею 225,1 кв.м. та 36215/100000 частки земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 0,0479 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про розподіл кредитних зобов'язань відмовити.

Рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 права особистої власності на 2757/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 225,1 кв.м. та 2757/10000 частки земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 0,0479 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 січня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

Є.Є. Мальцева