Справа № 201/2630/18 Провадження № 2/201/1396/2018
13 грудня 2018 року Жовтневий районний суд
у складі: головуючого - судді Федорiщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання - Разумняк К.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -
Представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, на підставі наявних в матеріалах доказів, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся, відзиву на позов не надав.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1, працював у ПАТ КБ «ПриватБанк» з 02.12.2013р. по 16.02.2016р., та 16.02.2016р. був звільнений з посад заступника директора відділення № 141 Дніпропетровського регіонального управління (а.с. 8 - 11).
Також факт виникнення трудових відносин між позивачем та відповідачем підтверджено трудовим договором від 02.12.2013р. (а.с. 3 - 5).
02.12.2013р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність № DOG7060535 (а.с. 6 - 7).
За час роботи в ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме на посадах керівника ТОБО № 92 Ленінградського відділення Дніпропетровського регіонального управління та на посаді заступника керівника ТОБО № 141 Дніпропетровського регіонального управління, відповідачеві було передано для забезпечення робочого процесу під звіт 137 одиниць товарно-матеріальних цінностей, які за ним були закріплені в програмних комплексах банку.
На момент звільнення з посади заступника директора відділення № 141 Дніпропетровського регіонального управління, з боку відповідача не передано відповідному співробітнику банку товарно-матеріальних цінностей, тобто не дотримано передбачені критерії звільнення.
В зв'язку з проведенням 07.04.2016р. інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей, було виявлено фактична недостача, що підтверджується актом ревізії (мовою оригіналу) (а.с. 12 - 55):
п/нІнвентарний номерНайменуванняБалансова вартість, грн.
126125Детектор валют Спектр-Видео М1869,00
227104Детектор валют Спектр-Видео М1482,00
311690Стол для клиентов180,00
411701Шкаф для бумаг, замок, дверь584,00
513168шкаф для док-в кассов. блока ламинир.450,00
Отже, за результатами внутрішньобанківської перевірки було встановлено, що на момент звільнення відповідача, з його боку було допущено порушення банківських вимог щодо передачі товарно-матеріальних цінностей під час звільнення.
Як зазначає позивач у поданому до суду позові, відповідач надати пояснення відмовився, в добровільному порядку відшкодувати шкоду також відмовляється, та уникає будь-якого контакту.
Пунктом 2.14 Трудового договору № 7060535 від 02.12.2013р. передбачено, що у випадку звільнення, працівник зобов'язаний забезпечити, в установленому банком порядку, передачу банку всіх матеріальних цінностей. Передача матеріальних цінностей оформляється Актом приймання-передачі, які підписують обидві сторони. За порушення встановленого банком порядку і строків передачі матеріальних цінностей, працівник несе відповідальність.
Пунктом 9.9 вищезазначеного трудового договору передбачено, що у випадку заподіяння банку матеріальних збитків, працівник відшкодовує їх у порядку, встановленому чинним законодавством України.
Згідно п. 2 Договору про повну матеріальну відповідальність, а саме п.п. 2.1 передбачено, що предметом даного договору є прийом працівником на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності і/або схоронності матеріальних цінностей.
Підпункт 2.2. п. 2 договору передбачає, що працівник згоден з тим, що в його функціональні обов'язки входить, в тому числі, роботи, безпосередньо пов'язані зі зберіганням, або застосуванням в процесі виробництва переданих йому цінностей.
Пунктом 3 Договору про повну матеріальну відповідальність передбачені права та обов'язки як працівника так і роботодавця, а п.п. 3.1 встановлено, що працівник, який обіймає посаду, безпосередньо пов'язану зі зберіганням, або застосуванням у процесі роботи матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності матеріальних цінностей та зобов'язався: дбайливо ставитися до матеріальних цінностей роботодавця і вжити заходів для запобігання заподіяння їм шкоди; вести облік, переданих йому на зберігання матеріальних цінностей; брати участь у інвентаризації переданих працівникові для зберігання, використання матеріальних цінностей; відшкодовувати повну вартість нанесеного винними діями або бездіяльністю збитку, заподіяного матеріальним цінностям
Підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є заподіяний діями або бездіяльністю працівника матеріальний збиток і/або ушкодження матеріальних цінностей, які належать роботодавцеві і/або іншим особам, матеріальні цінності яких перебувають у користуванні роботодавця на підставі відповідних угод між роботодавцем і такими особами.
Крім того, суд зазначає, що згідно з інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, найменування позивача змінено з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на Акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк».
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Відповідно до ч. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з якими перебуває в трудових відносинах.
Відповідач, в свою чергу, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, відзиву на позов та доказів на його обґрунтування до суду не надав, а також не надав доказів повернення матеріальних цінностей позивачу або доказів оплати банку їх вартості.
Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні судові витрати у розмірі 1762,00 грн., сплата яких підтверджена платіжним дорученням від 02.03.2018р., яке знаходиться в матеріалах справи (а.с. 62).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 263 - 265, 280 - 282 ЦПК України, суд, -
Позов Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, - задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.
На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: C.С. Федорiщев