Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 204/910/16-ц

провадження № 61-3868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє Лисенко Павло Павлович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року у складі судді: Токар Н. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Григорченка Е. І., Кочкової Н. О., Черненкової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), про зняття арешту з майна.

Позовну заяву мотивовано тим, що в межах виконавчого провадження № 32509783 з примусового виконання виконавчого листа № 2-573/11, виданого на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 28 березня 2012 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 154 611 грн 45 коп., та судових витрат у розмірі 1 576 грн 11 коп., а всього - 156 187 грн 56 коп., накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 1 / 3 частки якої належить на праві власності ОСОБА_1 , у межах звернення стягнення на суму 156 187 грн 56 коп.

Державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Шаргородською С. А. 05 грудня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документа № 2-573/11 стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження».

Оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу та строк його пред`явлення до виконання сплинув, то подальший арешт нерухомого майна позивача є недоцільним та підлягає зняттю.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять акта опису та арешту майна боржника, який є єдиним доказом накладення такого арешту. Пред`явлення позову до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції не ґрунтується на нормах закону, оскільки відповідачами при вирішенні спору про зняття арешту з майна боржника є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, або особа, якій передано майно, у випадку, якщо воно було реалізовано. Державна виконавча служба не може бути відповідачем у цій справі, а позивачем не заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року змінено рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року в частині обґрунтування відмови у позові. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач просить скасувати арешт майна боржника, а не виключити майно з опису. У зв`язку з цим висновок суду першої інстанції про те, що державна виконавча служба не є належним відповідачем у справі, є помилковим. З позовної заяви вбачається, що позивач фактично не погоджується із діями та рішеннями державного виконавця, який, на його думку, був зобов`язаний зняти арешт з належного йому майна, однак таких дій не вчинив. Постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 05 грудня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу відповідно до пункту 8 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України «Про виконавче провадження»), у зв`язку із відсутністю майна та коштів, на які можливе звернення стягнення. Посилання позивача на те, що виконавче провадження завершено і тому арешт, накладений на майно, знімається, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки пункт 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає закінчення виконавчого провадження із зняттям арешту у випадку повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, яким його було видано, а не у випадку повернення виконавчого листа стягувачу через відсутність іншого майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення.

ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5 , у касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що необхідність зняття арешту зумовлена тим, що ОСОБА_1 сплатив на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у розмірі 102 000 грн. Оскільки постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції виконавчий лист № 2?573/11, виданий 28 березня 2012 року, повернуто стягувачу та строк пред`явлення його до виконання сплинув, то арешт, накладений на належне позивачу майно, має бути знято. Накладення арешту в такій ситуації обмежує права власника, врегульовані статтями 316, 317, 319 і 321 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0.

19 грудня 2013 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № 0.

28 березня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 2-573/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 154 611 грн 45 коп. та судових витрат у розмірі 1 576 грн 11 коп., а всього - 156 187 грн 56 коп.

У межах виконавчого провадження № 32509783, відкритого на підставі зазначеного виконавчого листа, постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 08 травня 2012 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , 1/3 частки якої належить на праві власності ОСОБА_1 , у межах звернення стягнення на суму 156 187 грн 56 коп.

Позивачем сплачено на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитну заборгованість у розмірі 102 000 грн.

Державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Шаргородською С. А. 05 грудня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документа № 2-573/11 стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно.

Частиною п`ятою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Згідно із статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Відповідно до частин першої та другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Постанова державного виконавця про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не має правовим наслідком закінчення виконавчого провадження, а тому підстави для знаття арешту з майна боржника відсутні.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування відмови у позові, апеляційний суд правильно виходив із того, що положення статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають закінчення виконавчого провадження зі зняттям арешту у випадку повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, як зазначено у постанові державного виконавця від 05 грудня 2014 року у виконавчому провадженні № 32509783.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до неправильно розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, у зв'язку із чим не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк