Дата документу 04.12.2018
Справа № 334/2614/18
Провадження № 2/334/2551/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

04 грудня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, в обґрунтування якого зазначила, що з 24.04.2010 по 09.04.2014 вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дитина - ОСОБА_3, який після розірвання шлюбу сторін залишився проживати разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач постійно мешкає у м. Ялта Автономної республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2016 року з відповідача на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто аліменти у розмірі 500,00 грн. щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття сина. Однак виконати рішення суду щодо стягнення аліментів не є можливим, у зв'язку з тим, що відповідач мешкає на території тимчасово окупованої АР Крим у м. Ялті. Довідку про наявність заборгованості по аліментам для здійснення виїзду з дитиною за кордон, відділ державної виконавчої служби позивачці не надає.

ОСОБА_4 в позові зазначає, що з моменту розлучення по теперішній час, маючи матеріальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських прав, з дитиною не спілкується, участі у житті сина не приймає. Дитина проживає разом з позивачкою, яка самостійно несе усі витрати по утриманню сина.

Крім того, офіційну згоду про надання дозволу щодо виїзду дитини за кордон та до АР Крим відповідач надати відмовляється, аргументуючи свою відмову відсутністю можливості виїзду на територію України для оформлення такого документу в нотаріальному порядку та недійсністю такого документу у разі посвідчення його на території Криму.

У зв'язку з тим, що позивачка має намір забезпечити сину повноцінний відпочинок за межами України та АР Крим для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, зустрічі з батьком та його родичами, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків, ОСОБА_4 змушена звернутись з вказаним позовом до суду, в якому після уточнення позову просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1 на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим без годи батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 24.03.2019 по 10.04.2019, з 15.07.2019 по 30.08.2019, та за межі України, а саме, до Туреччини в період з 10.06.2019 до 30.06.019. Додатково просить стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 12.06.2018 в якості третьої особи залучено районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування.

У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позов суду не надав. Враховуючи вимоги ст.128-130 ЦПК України, про день і час слухання справи, був повідомлений своєчасно, належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Суд, за згодою позивачки та її представника, ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України.

Від третьої особи надійшла заява з проханням проводити розгляд справи у відсутність їхнього представника з врахуванням інтересів дитини.

Суд, вивчивши матеріали справи та з'ясувавши обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що 24.09.2010 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної республіки Крим, актовий запис №177, що підтверджується копією відповідного свідоцтва НОМЕР_2. Після укладення шлюбу позивачка змінила прізвище на «ОСОБА_2».

Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народилась дитина - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3, виданим 09.12.2010 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2014 року по справі №334/2242/14-ц (провадження №2/334/1374/14) шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка змінила своє прізвище на «ОСОБА_2».

Відповідач фактично мешкає у м. Ялта на території тимчасово окупованої Автономної республіки Крим, що підтверджується копією паспорта на ім'я ОСОБА_2, долученого до матеріалів справи.

Позивачка разом із сином - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується копіями Довідок про реєстрацію місця проживання особи, виданих 11.04.2018 року Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2016 року з ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі розмірі 500,00 грн. щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 24.03.2016 року і до досягнення повноліття дитиною.

На підставі п.4 ч. 1 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження», постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицькою Людмилою Григорівною було відмовлено у відкритті виконавчого провадження по виконавчому листу, виданому 12.05.2016 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За правилами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Стаття 11 Конвенції про права дитини покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону. Її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Позивачка просить про надання дозволу на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану територію України Автономної Республіки Крим, зазначаючи, що після тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим на межі адміністративної території АР Крим і Херсонської області утворено умовну прикордонну смугу, введено прикордонний режим, встановлено особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території (ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території країни»).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та їзду з неї» від 4 червня 2015 року № 367 затверджено відповідний Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, який встановив, що виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

В'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, які передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у рій держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у іній державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_4 та її син - ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають на території України за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, у зв'язку з відсутністю нотаріальної згоди батька дитини або рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків на підставі діючих норм та правил позивачка не зможе без згоди другого з батьків виїхати разом із сином з території материкової частини України через один з пунктів пропуску до тимчасово окупованої частини України (АР Крим).

Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За змістом ст. 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду).

На підставі зібраних доказів суд установив, що дитина постійно проживає разом з матір'ю, відповідач проживає окремо, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. Відповідач не заперечує проти проживання дочки з матір'ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надає.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та вважає, що слід надати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим з 24.03.2019 по 10.04.2019, з 15.07.2019 по 30.08.2019, а також до Туреччини в період з 10.06.2019 по 30.06.2019 з метою оздоровлення та відпочинку дитини, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6.

За встановлених судом обставин, надання зазначеного дозволу на виїзд малолітньої дитини не спричиняє зміну режиму спілкування дитини з батьком, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що б впливало на її подальше життя, розвиток і виховання.

Приймаючи до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений, позивачкою за подання даного позову до суду, підлягає стягненню із відповідача у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 258-259, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та за кордон без згоди батька - задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим в період з 24 березня 2019 року по 10 квітня 2019 року та з 15 липня 2019 року по 30 серпня 2019 року, та до Туреччини в період з 10 червня 2019 року по 30 червня 2019 року, з метою оздоровлення та відпочинку, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_4, судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.