П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року м. Київ

Справа № 761/3193/17

№ провадження: № 22-ц/824/1678/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року, постановлену під головуванням судді Юзькової О.Л., за заявою представника ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівни, про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2006 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів дарування квартири недійсними.

Позов обґрунтовано тим, що 04.12.2003 на підставі договору купівлі-продажу ним було придбано квартиру АДРЕСА_1. На момент придбання квартири він перебував у шлюбі з ОСОБА_10. 22.12.2003 року він видав довіреність на ім'я ОСОБА_7 на управління майном, на підставі якої останній від його імені 25.12.2003 подарував зазначену квартиру ОСОБА_5, який в свою чергу, 31.12.2004 подарував квартиру ОСОБА_6 Укладені договори дарування є недійсними, оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а його дружина ОСОБА_10 своєї згоди на відчуження квартири не надавала (т.1, а.с.4-5).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2006 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 25 грудня 2003 року між ОСОБА_7 від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_5 Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 31 грудня 2004 року між ОСОБА_7 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Повернуто квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_9.(т.1, а.с.43-46).

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_6 в червні 2007 року подала апеляційну скаргу, порушивши питання про поновлення строку на апеляційне оскарження (т.1, а.с.53-54, 56-59).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер (т.1, а.с.75).

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05.02.2008 за заявою ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_6 було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.107-108).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2008 року у зв'язку зі смертю ОСОБА_9 до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_3, а в подальшому як правонаступника ОСОБА_9 також залучено ОСОБА_4.(т.1, а.с.114-115).

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 16.07.2008 апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21.12.2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.153-154).

Ухвалою Верховного суду України від 30 червня 2010 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва 16 липня 2008 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.1, а.с.157-158).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 4 листопада 2010 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2006 року залишено без змін (т.2, а.с.144-146). При цьому, питання про скасування заходів забезпечення позову судом апеляційної інстанції не вирішено.

27 січня 2017 року ОСОБА_12 в особі свого представника ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з заявою про скасування заходів забезпечення позову у даній цивільній справі.

Заяву було мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить йому з 01.11.2007 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ним та ОСОБА_13 Йому як власнику квартири взагалі не було відомо про накладення арешту на належне йому майно, оскільки він не був учасником даної цивільної справи, його не було повідомлено про розгляд даної справи та про накладення арешту на квартиру, яка належить йому на праві особистої власності. Зазначав, що арешт, накладений на квартиру, безпідставно обмежує його права та законні інтереси (т.2, а.с.150-151).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 червня 2017 року у задоволенні заяви було відмовлено (т.2, а.с.200-205).

Не погодившись із таким судовим рішенням ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу (т.3, а.с.82-86).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер (т.3, а.с.131).

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.01.2018 апеляційне провадження було закрито (т.3, а.с.136-138).

4 червня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову (т.4, а.с.1-3).

Заяву було мотивовано тим, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_12 та його правонаступником. Після смерті батька відкрилась спадщина, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1, яку батько заповів їй 07.06.2017 року. Після звернення до нотаріуса їй стало відомо, що на квартиру, яку їй заповів батько, 05.02.2008 року накладено арешт Апеляційним судом м.Києва в ході розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування. Зазначає, що на час постановлення ухвали судом єдиним власником квартири був ОСОБА_12, що не було перевірено судом. ОСОБА_12 участі у розгляді справи не приймав і йому не було відомо про те, що на його власність накладено арешт. В подальшому, переглядаючи справу в апеляційному порядку, та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про визнання договорів дарування недійсними, суд не вирішив питання про скасування заходів забезпечення позову. На теперішній час не скасований арешт на спадкове майно порушує її права спадкоємця. Крім того, на думку заявника, вагомим є і той факт, що вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову не впливає на права учасників справи та не порушує їх прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року заяву про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення. (т.4, а.с.72-74).

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила прийняти апеляційну скаргу до розгляду та задовольнити її, скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги ОСОБА_2 та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 лютого 2008 року.

Зазначила, що Апеляційним судом міста Києва було незаконно накладено арешт на майно ОСОБА_12, який на час накладення арешту був єдиним власником квартири, що не було перевірено судом. ОСОБА_12 не приймав участі у справі і йому не було відомо, що на його власність накладено арешт, чим було порушено його право на власність. Зауважила, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасувати вжиті заходи до виконання рішення, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала. Разом з тим, наразі не скасований арешт на спадкове майно порушує права заявника. Крім того, вагомим є той факт, що існування арешту жодним чином не порушує прав учасників справи і не впливає на їхні права, а відтак підлягає скасуванню. Окрім того, виконавче провадження за ухваленим у справі рішенням не відкрито, боржників у даній справі немає, право власності на квартиру ніхто не оспорює, а тому ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції не скористався правом, передбаченим ч. 1 ст. 158 ЦПК та не скасував заходи забезпечення позову за власною ініціативою з метою захисту порушених прав заявника та з метою виконання функцій та завдань цивільного судочинства (т.4, а.с.79-84).

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

11 жовтня 2018 року у справі відкрито апеляційне провадження (т.4, а.с.91).

В судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_14 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з наведених підстав.

ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечував, вважав ухвалене у справі судове рішення законним та обґрунтованим. У поданому відзиві посилався на те, що заявник не є стороною у справі, в межах якої вживались заходи забезпечення позову, а тому підстави для задоволення заяви у розумінні ст.158 ЦПК України відсутні. Окрім того, заявник не обмежений у праві звернутися до суду за захистом порушеного права із відповідним позовом (т.4, а.с.132-135).

Учасник и справі в судове засідання не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Залишаючи без задоволення заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява про скасування заходів забезпечення позову може бути подана лише особою, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто, сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до положень ст.151 ЦПК України ( яка була чинна на час вирішення питання про забезпечення позову) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Єдиною підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Як було зазначено, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, в тому числі й на стадії апеляційного провадження, якщо заява про це надійшла до суду апеляційної інстанції або її не вирішив суд першої інстанції.

У відповідності до роз'яснень викладених у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Судом першої інстанції, вірно встановлено, що ОСОБА_12 не був учасником справи за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівни, про визнання недійсним договорів дарування нерухомого майна.

В той же час поза увагою суду першої інстанції залишились наступні обставини.

Провадження у справі відкрито в листопаді 2006 року. Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, яким є спірна квартира АДРЕСА_1, ОСОБА_9 питання про забезпечення позову не порушував. Рішення у справі, яким спірну квартиру було повернуто у власність ОСОБА_9, було ухвалено 21 грудня 2006 року та набуло законної сили. За життя ОСОБА_9 розпорядився належною йому квартирою та відчужив її 27 лютого 2007 року на користь ОСОБА_13, яка в подальшому відчужила її на користь ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2007 року (т.4, а.с.20-21).

04 червня 2007 року відповідач ОСОБА_6 подала заява про апеляційне оскарження рішення суду від 21 грудня 2006 року, одночасно порушивши питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду. Апеляційна скарга була подана 21 червня 2007 року. Тобто, на час вирішення питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 21 грудня 2006 року спірна квартира була позивачем відчужена на користь іншої особи.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.86).

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05.02.2008 зупинено провадження у справі за клопотанням ОСОБА_6 про поновлення строку на подання заяви про апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21 грудня 2006 року до вступу у справу правонаступників ОСОБА_9 та одночасно за заявою ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_6.(відповідача у справі) було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та (т.1, а.с.107-108).

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд не перевірив факту належності спірної квартири та арештував майно, яке на той час вже належало не позивачу, а іншій особі.

04 жовтня 2010 року Апеляційний суд міста Києва, залишаючи рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21 грудня 2006 року без змін, не вирішив питання щодо скасування заходів забезпечення позову, вжитих саме судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст.154 ЦПК України, яка була чинна на той час.

Статтею 40 Конституції України визначено, що право приватної власності є непорушним.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як убачається з вище викладених обставин право власності ОСОБА_12 було обмежено внаслідок арешту, накладеного ухвалою суду від 05 лютого 2008 року. Спроби останнього щодо скасування даного арешту позитивних наслідків не мали.

На теперішній час спадкоємицею ОСОБА_12 є його донька ОСОБА_2, яка порушила перед судом аналогічне питання.

Як вже зазначалось вище, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України.

Відповідно до ст. 158 ЦПК України визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Тобто, збереження чинності вжитих судом заходів забезпечення позову пов'язується із зверненням ухваленого рішення до примусового виконання. У разі задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, а якщо виконавче провадження не буде відкрите протягом вказаного строку, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом за клопотанням учасника справи.

Як було встановлено, рішення у справі ухвалене Шевченківським районним судом м. Києва 21 грудня 2006 року. Остаточно набуло законної сили 04 жовтня 2010 року. До примусового виконання не зверталось. Виконавче провадження за даним рішенням не відкривалось.

Відповідно до вимог ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч.1,3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Заходи забезпечення позову було вжито на стадії апеляційного перегляду справи на вимогу відповідача; на час вчинення такої процесуальної дії як вжиття заходів забезпечення позову спірна квартира була вже двічі продана, і останній власник, яким був ОСОБА_12, що придбав квартиру в листопаді 2007 року, фактично став правонаступником у правовідносинах щодо спірної квартири, а отже, не будучі учасником справи, він був позбавлений можливості захистити своє порушене право шляхом пред'явлення позову про звільнення майна з під арешту, оскільки повинен був би подавати такий позов сам до себе.

Цю правову колізію можливо вирішити лише шляхом скасування заходів забезпечення позову, які продовжують безпідставно існувати на протязі більше ніж восьми років, зважаючи на те, що таке право суду надано в силу положень ст.158 ЦПК України.

Суд вважає що таке судове рішення в повній мірі буде відповідати завданню цивільного судочинства та принципу верховенства права.

При цьому, суд відхиляє доводи ОСОБА_5 щодо невірно обраного заявником способу захисту своїх прав як неприйнятні з огляду на вищевикладене.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2018 року скасувати та постановити нову про скасування заходів забезпечення позову.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1, вжиті ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05 лютого 2008 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль