ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року м. Чернівці

справа № 723/2654/15

провадження № 22-ц/822/226/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Чебуришкіної Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

встановив:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що 07 липня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 004/0706/12-007, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 10 000 Євро з розрахунку 13,00 % річних, за користування кредитом, на строк з 07 липня 2006 року по 06 листопада 2011 року.

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки № 004/0706/12-007-2-1 від 07 липня 2006 року передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 86,10 кв.м., житловою 63,30 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1, що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Нижньопетрівської сільської ради Сторожинецького району від 06 липня 2006 року; земельну ділянку, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Нижні Петрівці Сторожинецького району Чернівецька область та належить іпотекодавцю, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2; земельну ділянку, площею 0,5136 га, для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в с. Петрівці Сторожинецького району Чернівецької області та належить іпотекодавцю, на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Позичальник умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконує, у зв'язку з чим, станом на 28 липня 2015 року за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 300 095 гривень 33 коп., з яких: тіло кредиту - 229 300 гривень 44 коп.; відсотки - 70 794 гривень 89 коп..

На підставі вищевикладеного, позивач просить винести рішення, яким у рахунок погашення заборгованості у розмірі 300 095 гривень 33 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_1, а саме: на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться в с. Нижні Петрівці Сторожинецького району Чернівецької області і належить іпотекодавцю, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2; земельну ділянку, площею 0,5136 га, для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться в с.Нижні Петрівці Сторожинецького району Чернівецької та іпотекодавцю на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 області, шляхом визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим.

Зазначає, що п.12.1 договору іпотеки передбачено одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.

За змістом п.12.3.1 договору задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Вважає, що ст.36 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя є позасудовим способом захисту. А можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 337 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Встановлено, що 07 липня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 004/0706/12-007, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 10 000 Євро з розрахунку 13,00 % річних, за користування кредитом, на строк з 07 липня 2006 року по 06 листопада 2011 року.

Згідно актового запису №22 від 29 квітня 2010 року ОСОБА_2 змінив прізвище на ОСОБА_2

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги.

Відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки № 004/0706/12-007-2-1 від 07 липня 2006 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 86,10 кв.м., житловою 63,30 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1, що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Нижньопетрівської сільської ради Сторожинецького району від 06 липня 2006 року; земельну ділянку, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Нижні Петрівці Сторожинецького району Чернівецька область та належить іпотекодавцю, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2; земельну ділянку, площею 0,5136 га, для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в с. Петрівці Сторожинецького району Чернівецької області та належить іпотекодавцю, на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Позичальник умови кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконує, у зв'язку з чим, станом на 28 липня 2015 року заборгованість по кредитному договору складає 300 095 гривень 33 коп., з яких: тіло кредиту - 229 300 гривень 44 коп.; відсотки - 70 794 гривень 89 коп..

Не можна погодитися в доводами, на які є посилання в апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про те, що умовами іпотечного договору передбачено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки,

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 11 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, за змістом підпункту 12.3 пункту 12 іпотечного договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору, є договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У підпункті 12.3.1 пункту 12 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у пункті 12.3 цього договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Тобто сторони, вчинивши наведений договір, визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 та постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 560/6819/14-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

На підстави викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 січня 2019 року.

Головуючий М.І.Кулянда

Судді: О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна