ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 646/13497/16-ц

провадження № 22-ц/818/222/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом Акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства «ВТБ Банк», представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року, ухвалене суддею Тесліковою І.І., -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ВТБ Банк» ( АТ «ВТБ Банк»), звернулось до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 19.02.2014 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 100000 грн. та зобов'язався повернути його частинами у строк до 19.02.2018 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом із розрахунку 12% річних на суму залишку заборгованості.

Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе за вищевказаним договором зобов'язань належним чином не виконав, з урахуванням уточнених у травні 2017 року позовних вимог, АТ «ВТБ Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 177319,75 грн., яка станом на 10.04.2017 року складається з: 59930,02 грн. заборгованості за кредитом, 2600,36 грн. - інфляційних втрат та 608,52 грн. - 3% річних від зазначеної суми; 9379,01 грн. заборгованості за процентами, 731,80 грн. - інфляційних втрат, 171,09 грн. - 3% річних від зазначеної суми; 76930,95 грн. пені за порушення зобов'язань за договором, а також 27040 грн. заборгованості за комісією за обслуговування кредиту.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним умову укладеного 19.02.2014 року між ним та АТ «ВТБ Банк» кредитного договору № R9В, відповідно до якої він зобов'язався сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, посилаючись на те, що зазначена умова договору є несправедливою, суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі не вказано, за які саме послуги він має сплачувати банку комісійну винагороду.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 10.04.2017 року у сумі 150 351,75 грн., яка складається з: строкової заборгованості за кредитом - 27 183,68 грн., простроченої заборгованості за кредитом - 32746,34 грн., інфляційних втрат - 2600,36 грн., 3% річних 608,52 грн.;, 9379, 01 грн - заборгованості за процентами, 731,80 грн. - інфляційних втрат, 171,09 грн. - 3% річних, а також 76930,95 грн. пені за порушення зобов'язань за договором. В інший частині у задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» відмовлено.

Визнано умову договору п. 4.2 споживчого кредиту № R9В від 19.02.2014 року укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 щодо обовязку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту недійсною з моменту укладання договору.

Стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на користь Держави в особі ДСА України судовий збір у розмірі 1762 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі 2669 грн.

В апеляційній скарзі представник АТ «ВТБ Банк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов АТ «ВТБ Банк» задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Мотивуючи скаргу зазначив, що при укладенні договору кредиту між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а тому відсутні підстави для визнання п. 4.2. договору недійсним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення в частині задоволення позовних вимог АТ «ВТБ Банк» скасувати, новим рішенням у задоволенні первісного позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначила, що відповідно до ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшено за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, суд першої інстанції безпідставно не застосував позовної давності до вимог банку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 19.02.2014 року між ПАТ «ВБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R9В, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 100000 грн. та зобов'язався повернути вказану суму частинами у строк до 19.02.2018 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом із розрахунку 12% річних у передбачені договором строки.

Частково задовольняючи позов АТ «ВТБ Банк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе за договором кредиту зобов'язань належним чином не виконав, правовими наслідками чого є стягнення з нього заборгованості у розмірі 150351,75 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, процентами за користування ним та пені за порушення виконання зобов'язань.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що умова кредитного договору щодо обовязку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту є у розумінні Закону України «По захист прав споживачів» несправедливою, а тому договір кредиту в цій частині є недійсним.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до п.5.1 кредитного договору, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення кредиту та/або процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочення зобовязань за кожен день порушення зобовязань, включаючи день погашення.

Встановлено, що взятих на себе за кредитним договором зобов'язань відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитом станом на 10.04.2017 року у розмірі 150351,75 грн, з яких: 27183,68 грн строкова заборгованість за основним боргом, 32746,34 грн прострочення заборгованості за основним боргом, 2600,36 грн інфляційні втрати, 431,91 грн - нараховані проценти, 8947,10 грн прострочені проценти, 731,80 грн інфляційні втрати, 171,09 грн 3% річних, 76930,95 грн пеня за порушення зобов'язань.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, пятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як убачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 здійснювалось погашення заборгованості, прострочення виконання зобовязання виникло в червні 2014 року, з позовом ПАТ «ВТБ Банк» звернулось до суду грудні 2016 року, а тому підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості не вбачається.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 4.2 договору кредиту встановлено, що позичальник зобовязаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми.

Так, кредит був наданий ОСОБА_1 на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Оскільки встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, сторони не зазначили, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання умов п. 4.2 кредитного договору недійсними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції повинен був застосувавши положення ст. 551 ЦК України зменшити розмір неустойки є безпідставними, оскільки її розмір не перевищує розміру заборгованості за кредитом та процентами, крім того, зменшення неустойки є правом, а не обовязком суду.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 375, 382 - 384,389 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «ВТБ Банк» та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_3