Справа № 755/9387/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Грінкевич А.І.,

за участі сторін:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2.,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В червні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя посилаючись на те що, 08 серпня 1999 року між нею та ОСОБА_3 укладено шлюб, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_6, який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Перебуваючи в шлюбі, подружжя за договором купівлі-продажу від 02 серпня 2004 року, на ім'я відповідача, придбало квартиру АДРЕСА_1 за 15 000,00 грн., однак, фактично квартира була придбана за 20 000,00 доларів США: 10 000,00 доларів США - це були кошти, отримані від продажу квартири, яку було придбано сторонами за кошти, що були подаровані їм на весілля, інші 10 000,00 грн. надала мати позивача, як належну їй частину спадщини, що залишилася після смерті її батька та які вона отримала від продажу квартири, що являлося її особистою власністю, ці кошти мати позивача особисто передала відповідачу під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2004 року. Таким чином, спірну кватиру, що являється спільною сумісною власністю подружжя, було придбано за частину коштів, що являлися особистими коштами позивача, а тому вона має право на додаткову частку спільного майна подружжя, що є пропорційно внесених нею коштів, які являлися її особистою власністю, тому просить розділити внатурі спільне сумісне майно подружжя та визнати право особистої приватної власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 за позивачем, а на ? частини квартири - за відповідачем.

У липні 2018 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив, з якого вбачається, що позовні вимоги ним не визнаються виходячи з наступного. Так, дійсно спірна квартира була придбана сторонами під час перебування в шлюбі, однак, не за шлюбні кошти. Його батько ОСОБА_7 23 грудня 1999 року подарував відповідачу однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2. 29 лютого 2000 року відповідач, відповідно до договору купівлі-продажу, продав зазначену квартиру ОСОБА_8, який діяв від імені свого сина ОСОБА_9 за 11 000,00 грн., однак, насправді кватира була продана за значно вищу ціну. 01 березня 2000 року відповідач уклав з ОСОБА_10 та ОСОБА_11, яка діяла від свого імені та як законний представник своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_12, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3. В даному договорі від його імені на підставі доручення діяла його мати ОСОБА_14 Вказана квартира була зареєстрована за ОСОБА_3 на праві приватної власності. За розпискою від 01 березня 2000 року, ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_14 за продаж квартири 14 200,00 доларів США. 02 березня 2004 року відповідач продав квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_15 за 159 900,00 грн., що за курсом НБУ станом на день вчинення зазначеної дії становило 30 056,00 доларів США, однак, насправді вона була продана за 38 000,00 доларів США, що підтверджується договором про завдаток від 26 січня 2004 року, який підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_15 02 серпня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_16, яка діяла з письмової згоди матері ОСОБА_17, укладено договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вказана кватира була придбана за 54 000 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_17 Вказує на те, що в позові позивач вказує різні суми грошових коштів, які її мати передала відповідачу на купівлю спірної квартири, а саме спочатку позивач зазначає, що це були грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, а потім зазначає, що ця сума становила 10 000,00 грн. Крім того, позивач в позові зазначила, що її мати надала грошові кошти, як за частину спадщини, яка належала позивачу після смерті її батька, однак, доказів на отримання спадщини не надає. Твердження позивача, що її мати продала свою особисту квартиру 02 квітня 2004 року не є доказом того, що вказані кошти були надані на придбання спірної квартири 02 серпня 2004 року. Всі квартири придбавалися на ім'я відповідача, в тому числі і остання квартира, оскільки вони були куплені за гроші батьків відповідача.

В серпні 2018 рові представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, де зазначає, що позивачем не заперечується обставина, що грошові кошти в розмірі 7 000,00 доларів США - це грошові кошти, отримані відповідачем від продажу його особистої власності та в подальшому використані для купівлі майна в шлюбі. Крім того, позивач заперечує, що батьки відповідача надавали грошові кошти при здійсненні купівлі двокімнатної та трикімнатної квартир, що придбавалися сторонами в шлюбі. Ці квартири були придбані за спільні сумісні кошти подружжя та кошти, надані матір'ю позивача. Двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 було придбано за 14 200,00 доларів США, з яких 7 000,00 доларів США - кошти з продажу особистого майна відповідача, а 7 200,00 доларів США - спільне майно подружжя та частину цих коштів було надано матір'ю позивача. Крім того, після купівлі цієї квартири позивач, разом зі своєю матір'ю та сестрою за кошти матері позивача, здійснила поліпшення даної квартири та підтримувала це житло в належному стані, що призвело до підвищення вартості квартири з 14 200,00 доларів США до 38 000,00 доларів США. Що стосується спірної квартири, яка була придбана за 54 000,00 доларів США, то дійсно 7 000,00 доларів США - це особисті кошти відповідача, а 31 000,00 доларів США - це спільні кошти подружжя, отримані з продажу попередньої поліпшеної позивачем квартири, що було здійснено за грошові кошти родини позивача, а 10 000,00 доларів США було надано матір'ю позивача з продажу її особистої квартири та являються особистими коштами позивача. Той факт, що все майно подружжя реєструвалося на відповідача не доводить обставину фінансування купівлі цього майна батьками відповідача, а виключно вказує на дотримання сторонами традицій та моральних засад суспільства щодо подружніх відносин та повагу і повну довіру позивача щодо свого чоловіка - відповідача ОСОБА_3

У вересні 2018 року представник позивача - адвокат ОСОБА_2 подав заяву про зміну предмета позову в якій просив визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 та покласти на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету спору, підтримують, просять їх задовольнити та визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнають з підстав, викладених у відзиві на позов, просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши представників позивача, відповідача та його представника, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

08 серпня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (повторне) серії НОМЕР_3, виданого 17 січня 2014 року. Після укладання шлюбу ОСОБА_5 присвоїла прізвище чоловіка, а саме «ОСОБА_5» (а.с. 9).

06 липня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалене заочне рішення, яким шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 10-11).

Від шлюбу у сторін є син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 04 березня 2014 року (а.с. 15).

Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

За змістом ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 серпня 2004 року між ОСОБА_16, що діє з письмової згоди матері ОСОБА_17, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, цей продаж, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 15 000,00 грн., які повністю сплачені продавцю до підписання цього договору. Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, зазначена квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3, про що здійснено запис у реєстрову книгу № д.1581-82 за реєстровим № 1136 06 серпня 2004 року (а.с. 12).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Відповідач ОСОБА_3 зазначає, що кошти, за які була придбана спірна кватира, були надані його батьками, про що надає наступні докази.

Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 лютого 2000 року, ОСОБА_3 продав, ОСОБА_9 купив ? частки, ОСОБА_8 купив ? частку квартири АДРЕСА_2, продаж вчинений за 11 111,00 грн., які покупці сплатити продавцю до підписання цього договору повністю (а.с. 30).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 2000 року, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продали, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_3 за 18 500,00 грн., які продавці одержали від покупця при підписанні цього договору (а.с. 31). За розпискою, складеною 01 березня 2000 року, ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_14 за продану нею квартиру суму, еквівалентну 14 200,00 доларам США (а.с. 33).

В подальшому, ОСОБА_3 продав зазначену кватиру ОСОБА_15 за 159 900,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02 березня 2004 року (а.с. 35).

Так, відповідач в судовому засіданні пояснив, що грошові кошти на придбання спірної квартири, йому подарували батьки.

Свідок ОСОБА_7, який є батьком відповідача, в судовому засіданні показав, що в кінці 90-х років за 5 000,00 доларів США він придбав квартиру на АДРЕСА_2, яку подарував своєму сину. В подальшому, вказана квартира була продана за 9 000,00 доларів США, і доклавши ще 6 000,00 доларів США він придбав квартиру по АДРЕСА_3. Коли його син, відповідач у справі одружився, привів дружину в сім'ю та коли у подружжя народилася дитина, було вирішено продати зазначену квартиру з метою придбання квартири більшою площею, продаж був вчинений за 36 000,00 доларів США. Доклавши до вказаних коштів ще 18 000,00 доларів США було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зазначив, що спірну квартиру він придбав для подружжя та в усіх помешканнях ним були здійснені ремонтні роботи за власні кошти.

Свідок ОСОБА_14, яка є матір'ю відповідача, в судовому засіданні показала, що 2 лютого 2000 року ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_2 за 11 000,00 грн. 01 березня 2000 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 за 18 500,00 грн., однак вона, ОСОБА_14, за купівлю вказаної квартири віддала 14 200,00 доларів США, що підтверджується розпискою. 02 березня 2004 року ОСОБА_3 продав зазначену кватиру за 159 900,00 грн. В подальшому, 02 серпня 2004 року її син ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 15 000,00 грн., однак, придбання вказаної квартири відбулося за значно вищою ціною, а саме за 54 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, яка міститься в матеріалах справи.

Оцінюючи показання свідків суд виходить з того, що вони, розумінні ст. 76-77 ЦПК України, не є належними доказами, що підтверджують факт передання коштів відповідачу для придбання спірного житла, такі обставини можуть підтверджуватись виключно письмовими доказами.

Крім того, відповідач в обґрунтування заперечень посилався на розписку згідно з якою ОСОБА_17 отримала від нього грошові кошти в результаті продажу належної їй квартири АДРЕСА_1 в розмірі 54 000,00 доларів США. Однак, вказану розписку суд не розцінює як доказ придбання спірної нерухомості виключно за кошти відповідача, оскільки вона не може підтверджувати факт витрачання саме особистих коштів відповідача для придбання спірної квартири, так як у вказаній розписці зазначено, що ОСОБА_17 зобов'язується у випадку виникнення спірних, судових та інших ситуацій, які потягнуть за собою можливе розірвання договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2004 року, відшкодувати матеріальну та моральну шкоду в розмірі, еквівалентній станом на 02 серпня 2004 року в розмірі 54 000,00 доларів США (а.с. 38).

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін у справі, оскільки відповідачем не доведено факт придбання спірної квартири за кошти, що належали йому особисто, а тому вона підлягає поділу між ними, виходячи з того, що їх частки у спільному майні є рівними.

В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 підлягає задоволенню у повному обсязі, а тому в порядку поділу майна між подружжям слід визнати за позивачем та відповідачем право власності на ? частини спірної квартири за кожним.

В порядку ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 8 810,00 грн. судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70 СК України, п.п. 23, 24,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 328 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-80, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1)право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 8810 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2018 року.

Суддя Н.О.Яровенко