Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/2876/18
Номер провадження 22-ц/824/3428/2018
Головуючий у суді першої інстанції Т.О. Трусова
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
19 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 753/2876/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді Трусової Т.О., в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, повне рішення складене 14.09.2018 року,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з аліментів, пені за прострочення сплати аліментів та додаткових витрат на дітей, мотивованим тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу діти проживають разом з нею. З відповідачем 01.06.2016 вони уклали нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів, відповідно до умов якого ОСОБА_5 зобов'язався сплачувати аліменти на кожну дитину в розмірі 5 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01.06.2016 року, а також витрати на відпочинок, розвиток здібностей, лікування та медичне страхування дітей. Відповідач договір належним чином не виконує, аліменти та додаткові витрати на дітей сплачує невчасно та не в повному обсязі. Вказала, що за період з 01.06.2016 по 28.02.2018 ОСОБА_5 мав сплатити аліменти в загальному розмірі 210 000,00 грн., однак за вказаний період ним сплачено лише 119 660,00 грн. За вказаний період розмір понесених позивачем додаткових витрат на дітей становить 134 610,17 грн., що включає: вартість зимового відпочинку дітей у січні 2017 року, вартість літнього відпочинку дітей у червні 2017 року, страхові платежі за договором медичного страхування, вартість медичних консультацій та лікування, витрати на придбання: ортопедичного крісла, ортопедичного взуття, одягу для школи танців, абонементів на відвідування школи танців та гуртка акробатики, шкільних та канцелярських приладь, підручників, а також витрати на цільові внески до школи. За вказаний період відповідач сплатив лише додаткові витрати в загальному розмірі 6 575,00 грн. Враховуючи, що відповідач свідомо порушує умови договору, вона має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі 1% від суми несплачених аліментів. З урахуванням зазначеного просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість з аліментів в сумі 90 340 грн., пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 27 502,70 грн. та додаткових витрат на дітей в сумі 60 894,08 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з аліментів, пені за прострочення сплати аліментів та додаткових витрат на дітей задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість зі сплати аліментів на двох малолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка утворилась за період з 01.06. 2016 по 28.02. 2018, в сумі 90 340,00 грн., пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 27 502 грн. 70 коп. та додаткові витрати на дітей в сумі 26 750 грн. 90 коп., а усього стягнуто 144 593 грн. 60 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості зі сплати аліментів в сумі 90 340,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів в сумі 27 502,70 грн. та додаткових витрат на дітей в сумі 17 162,00 грн. ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів не врахував, що умовами укладеного між сторонами договору про сплату аліментів такого не передбачено, а тому суд незаконно та необґрунтовано стягнув з нього пеню у розмірі 27 502, 70 грн. Суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги про стягнення з нього 50% вартості витрат позивача на відпочинок дітей, оскільки позивачем не надано доказів погодження з ним умов такого відпочинку. Також вважає, що позивач не має законних підстав для стягнення з нього 50% вартості абонементу на відвідування донькою школи танців з вересня 2017 по листопад 2017. Вказав, що оплата ним витрат на придбання дитячих меблів, взуття, одягу, шкільних та канцелярських приладь, а також витрат на шкільні внески не передбачена умовами договору про сплату аліментів, який уклали сторони, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті з нього окремо, оскільки відносяться до аліментів.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_10 доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити її з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне і обґрунтоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу відповідача.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів в сумі 27 502,70 грн. та додаткових витрат на дітей в сумі 17 162,00 грн. суд першої інстанцій дійшов висновку про їх законність та обґрунтованість.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим у справі обставинам та зібраним по справі доказам, з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, у період з 12.10.2007 по 29.09.2016 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

01.06.2016 року сторони уклали договір про сплату аліментів на дітей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К.С., запис у реєстрі за № 405.

Відповідно до п. 1.2. Договору, батько зобов'язався сплачувати на утримання дітей аліменти в розмірі 5 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 01.06.2016 і до досягнення дітьми повноліття.

У п. 1.3 Договору сторони визначили, що вказана сума може бути змінена виключно за згодою сторін, але будь-якому випадку сума аліментів не може бути меншою за встановлений в державі прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.

Згідно п. 1.4. Договору аліменти повинні бути сплачені батьком не пізніше 25 числа кожного поточного місяця за наступний місяць шляхом перерахування аліментів на поточний (картковий) рахунок, відкритий на ім'я матері.

Сторони домовились, що лікування, а також медичне страхування дітей сплачується батьками додатково, як додаткові витрати на дітей, в рівних пропорціях (пункт 1.4.1.).

Умови щодо відпочинку дітей (зокрема, місце відпочинку, супроводжуючі, засоби пересування, інше), всі витрати на відпочинок та витрати на розвиток здібностей дітей погоджуються між батьками та сплачуються ними додатково у рівних пропорціях (пункти 1.4.1, 1.5., 1.6.).

ОСОБА_5 визнав факт неналежного виконання ним умов договору щодо сплати аліментів та виникнення станом на 28.02.2018 року заборгованості в сумі 90 340,00 грн. В цій частині рішення суду відповідачем не оспорюється.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період з грудня 2016 року по лютий 2016 року, суд першої інстанції вірно вважав, що передбачений сімейним законодавством позасудовий спосіб захисту права на одержання визначених договором аліментів не позбавляє одержувача аліментів права на судовий захист.

Доводи апеляційної скарги у тому, що суд незаконно стягнув з нього пеню за прострочення сплати аліментів, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені, вона є дієвим стимулом належного виконання обов'язку.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 14-37цс18.

Зокрема, у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

Доказів щодо звільнення від обов'язку утримувати дітей відповідачем суду не надано. Натомість ним було визнано заборгованість по аліментам, а тому наявність вини відповідача щодо несвоєчасної сплати аліментів, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, на підставі чого у позивача виникло право на стягнення пені у визначеному законом розмірі, не потребує доведення.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що відповідач неналежно виконує покладений на нього статтею 180 СК України обов'язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття, оскільки сплачує за договором аліменти нерегулярно, дійшов правильного висновку про наявність передбачених статтею 196 СК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів. Розрахунок пені наданий позивачем виконаний за вірною формулою та обґрунтовано взятий судом до уваги при визначенні розміру пені, яку суд стягнув з відповідача.

Стороною відповідача доказів на спростування такого розрахунку у розпорядження суду першої та апеляційної інстанції надано не було.

Доводи апеляційної скарги у тому, що суд незаконно поклав на відповідача обов'язок по сплаті 50% витрат на відпочинок дітей, оскільки позивачем не надано доказів погодження з ним умов такого відпочинку, колегія суддів оцінює критично.

Так, судом було встановлено, що позивач понесла передбачені договором додаткові витрати на дітей, а саме витрати на оплату літнього відпочинку дітей у червні 2017 року. Факт понесення позивачем цих витрат підтверджується рахунками, чеками та банківськими квитанціями, належність та допустимість яких відповідачем не оспорювалася.

Судом було встановлено, що діти відпочивали за межами України. Згідно чинного законодавства згода батька на такий відпочинок є обов'язковою. З урахуванням того, що відповідач надав позивачу згоду на вивіз дітей за кордон на відпочинок, і факт надання нотаріальної згоди ним не заперечується, колегія суддів вважає, що сторони таким чином погодили відпочинок дітей, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Доказів на підтвердження того, що відповідач заперечував проти такого відпочинку чи заперечував проти вартості сплаченої позивачем за відпочинок у розпорядження суду не надано.

Суд вірно встановив розмір витрат, понесених позивачем на відпочинок дітей, 50% яких становить 17 162,00 грн. Такі витрати повністю підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами сплати їх позивачем.

Хибними є твердження про незаконне стягнення судом з відповідача 50% вартості абонементу на відвідування донькою школи танців з вересня 2017 по листопад 2017, витрат на придбання дитячих меблів, взуття, одягу, шкільних та канцелярських приладь, а також витрат на шкільні внески, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення чітко вбачається, що у задоволенні вказаних позовних вимог судом було відмовлено.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано відповідачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції. Суд надав їм належну оцінку та мотивував з яких підстав взяв до уваги одні та відхилив інші доводи відповідача.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині його оскарження є законними та обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування в частині оскарження з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції в частині оскарження залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пені за прострочення сплати аліментів в сумі 27 502,70 грн. та додаткових витрат на дітей в сумі 17 162,00 грн. залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна