Справа № 466/453/17 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/1967/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4, представника ТОВ «Пенсіон Ю.А.» -Зубко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14.05.2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» звернулося з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення Товариству з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» перешкод у користуванні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_2; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову покликалося на те, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору довічного утримання від 22.11.2016 р. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки, виданої ЛКП «Рясне-402» №3521 від 21.11.2016 р., власником вказаної квартири зазначена ОСОБА_2, яка володіла квартирою на підставі договору довічного утримання від 23.02.2015 р. Однак, за рішенням суду даний договір було розірвано та квартиру повернуто у власність гр-на ОСОБА_8, з яким ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА» уклало договір довічного утримання від 22.11.2016 р. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 р. Крім нього, у спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 котрі у квартирі не проживали й не проживають на теперішній час. Жодних домовленостей або угод між ними про право чи порядок користування житлом не було та не укладалось, місце їх перебування невідоме. Усе це створює позивачу незручності в користуванні квартирою, відтак позивач змушений звернутись до суду.

ОСОБА_2 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА», за участю третіх осіб: П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Іваненко Наталії Миколаївни, про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 22.11.2016 року між ОСОБА_8 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» (Pension-UA), , країна реєстрації: Естонія, адреса: Естонія, вул. Каара тее 32, село Лайякюла, муніципалітет Віймсі, 74008 Хар'юський район, щодо квартири АДРЕСА_3, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №905; скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» на квартиру АДРЕСА_3 (номер запису про право власності 17575458 від 22.11.2016 року, рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32497715 від 23.11.2016 року); витребування із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» квартиру №36 в будинку №362 по вул. Шевченка в м. Львові та повернення вказаної квартири у власність ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_4); реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 на підставі Договору довічного утримання від 23 лютого 2015 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., зареєстрованого у реєстрі за №3-294.

В обґрунтування позову покликалася на те, що23.02.2015 року між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований у реєстрі за №3-294, за умовами якого ОСОБА_8 передав у власність їй квартиру АДРЕСА_3, що складається із однієї житлової кімнати та кухні, житлова площа квартири становить 17,3 кв.м., загальна площа 28,7 кв.м, а відповідно до п. 7 цього договору ОСОБА_2 зобов'язалась забезпечувати довічно ОСОБА_8 утриманням та доглядом. 13.10.2016 року Шевченківським районним судом м. Львова було прийнято рішення у справі №466/5764/16-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, яким позов було задоволено, розірвано договір довічного утримання, укладений 23.02.2015 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_2, квартиру повернуто у власність ОСОБА_8, скасовано обтяження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 23.02.2015 року, а саме, на квартиру АДРЕСА_4. Позивачка вважає, що після ухвалення Шевченківським районним судом рішення від 13.10.2016 ОСОБА_8 незаконно відчужив вказану квартиру, уклавши 22.11.2016 року із ТзОВ «Пенсіон-ЮА» договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М. та зареєстрований у реєстрі за №905. НА її думку, ОСОБА_8 не мав жодного права відчужувати вказану квартиру, оскільки власником такої відповідно до договору довічного утримання від 23.02.2015 року була ОСОБА_2, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13.10.2016 р. по справі №466/5764/16-ц, яким було розірвано вказаний договір, є незаконним, не набрало законної сили та оскаржується нею в Апеляційному суді Львівської області. Таким чином, ОСОБА_8, укладаючи договір довічного утримання із ТзОВ «Пенсіон-ЮА», не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності, при цьому, зміст зазначеного правочину суперечить цивільному законодавству, а також моральним засадам суспільства, оскільки спрямований на протиправне позбавлення позивача її власності проти її волі. За вказаних обставин договір довічного утримання від 22.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М., зареєстрований в реєстрі за №905, підлягає визнанню недійсними, оскільки такий не відповідає вимогам закону. Беручи до уваги, що спірна квартира вибула з володіння власника ОСОБА_2 не з її волі, то дане нерухоме майно підлягає витребуванню із незаконного володіння ТзОВ «Пенсіон-ЮА», а державна реєстрація права власності ТзОВ «Пенсіон-ЮА» на вказану квартиру підлягає скасуванню.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26.09.2017 року було об'єднано в одне провадження позовні вимоги ТзОВ «Пенсіон-ЮА» до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб втратившими право на користування та зняття з реєстрації з позовними вимогами ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» про визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності й повернення майна з чужого незаконного володіння.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ТзОВ «Пенсіон-ЮА» до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю - квартирою № АДРЕСА_2, шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 втратившими право на користування та зняття з реєстрації відмовлено за безпідставністю. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір довічного утримання від 22.11.2016 р., укладений між ОСОБА_8 та ТзОВ» «Пенсіон-ЮА», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М. Витребувано із незаконного володіння ТзОВ «Пенсіон-ЮА» квартиру АДРЕСА_2 та повернено вказану квартиру у власність ОСОБА_2. Стягнуто з ТзОВ «Пенсіон-ЮА» в користь ОСОБА_2 1280 грн. судового збору. В решті вимог відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 24.10.2017 року.

Рішення суду оскаржило ТОВ «Пенсіон-ЮА», вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Зазначає те, що судом першої інстанції, в порушення вимог ст. 263 ЦПК України, визнано встановленою обставину - факт відсутності волевиявлення ОСОБА_8 на підписання спірного договору, яка не була доведена позивачем, та порушено принцип верховенства права й принцип змагальності сторін, принцип диспозитивності, передбачені ст.ст. 10, 12, 13 ЦПК України. Суд першої інстанції помилково встановив обставини щодо належного виконання умов договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, оскільки предметом дослідження в даному випадку мав бути момент укладення договору довічного утримання між ОСОБА_8 та ТОВ «Пенсіон-ЮА», а не невиконання умов договору довічного утримання між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 Апелянт зазначає, що після укладення договору між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, остання взагалі не виконувала обов'язків, покладених на неї даним договором, не здійснювала щомісячної оплати обумовлених у договорі грошового забезпечення в розмірі 300 грн., не відвідувала ОСОБА_8, котрий ліки та харчування придбавав за свої кошти, продовжував проживати у нелюдських антисанітарних умовах. ОСОБА_8 був хворою людиною та потребував постійної сторонньої допомоги, не міг самостійно себе обслуговувати. Злісним невиконанням умов договору довічного утримання ОСОБА_2 було завдано великої шкоди ОСОБА_8, оскільки через відсутність належного догляду та лікування він невдовзі після ухвалення рішення помер. Суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що ОСОБА_2 виконувала належним чином свої обов'язки за договором довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_8, в оскаржуваному рішенні зазначив, що належне виконання умов договору довічного утримання від 23.02.2015 року підтверджується наданими в судовому засіданні показами свідків за долученими квитанціями на оплату житлово-комунальних послуг, незважаючи на те, що оплата житлово-комунальних послуг в зазначеному договорі взагалі не передбачена. Суд помилково прийшов до висновку про належність виконання умов договору довічного утримання від 23.02.2015 р., чим порушив ч. 2 ст. 78 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог та підстав позову, чим грубо порушив принцип диспозитивності, передбачений ст. 13 ЦПК України, адже позивач за зустрічним позовом посилалась на те, що ОСОБА_8 не мав права власності на спірну квартиру, а тому не міг розпоряджатися нею, а саме відчужувати її за договором довічного утримання. Як на підставу для визнання недійсним договору довічного утримання, позивач не посилався на порушення процедури посвідчення спірного договору довічного утримання. Стосовно належного повідомлення ОСОБА_2 про дату розгляду справи про розірвання договору довічного утримання між нею та ОСОБА_8 та набрання законної сили рішенням суду про його розірвання, зазначає, що адреса: АДРЕСА_5 була зазначена у договорі довічного утримання від 23.02.2015 р., як останнє місце проживання ОСОБА_2, що також убачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Апелянт вважає, що незважаючи на ненадання позивачем належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір є таким, що не виражає волю відчужувача ОСОБА_8, суд першої інстанції прийшов до висновку, що такий договір має бути визнаний недійсним. Вважає, що судом попередньої інстанції було допущено грубе порушення ст. 76, 77, 78, 84 ЦПК України, оскільки судом були прийняті неналежні й недопустимі докази, а оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях. Для апелянта є незрозумілим, на підставі яких доказів суд дійшов висновку, що нотаріус не з'ясував стан здоров'я заповідача, хоча вказав у тексті оспорюваного договору, що відчужувач не може підписати такий у зв'язку із хворобою. На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що 12.05.2016 року між ТОВ «Пенсіон-ЮА» та ОСОБА_8 було укладено попередній договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М., відповідно до якого сторони зобов'язались не пізніше 30.12.2017 року укласти договір довічного утримання на умовах, на яких був укладений спірний договір. Попередній договір знаходиться в апелянта й не надавався до суду першої інстанції, і такий, як вважає апелянт, спростовує висновки суду першої інстанції щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_8 на підписання спірного договору довічного утримання та підтверджує той факт, що відчужувач дійсно хотів укласти договір довічного утримання, попередньо погодив всі бажані істотні умови договору та його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. На думку позивача, ОСОБА_8 набув права власності на законних підставах й у момент підписання спірного договору довічного утримання був законним власником квартири, а тому застосування ст. 388 ЦК України до даного виду правовідносин, не є можливим. Також вважає, що в ОСОБА_2, яка не є стороною спірного договору, відсутні права звернення до суду. Натомість, суд першої інстанції створює прецедент, за яким будь-яка особа може звернутись до третіх осіб про визнання недійсними будь-яких договорів, стороною яких вона не є. Апелянт просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким апеляційну скаргу ТОВ «Пенсіон-ЮА» задовольнити; рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14.05.2018 р. по справі №466/453/17 в частині відмови в задоволенні первісного позову ТОВ "Пенсіон-ЮА" до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_2, шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 втратившими право на користування та зняття з реєстрації - скасувати та ухвалити нове, яким позов ТОВ "Пенсіон-ЮА" задовольнити в повному обсязі; рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14.05.2018 р. по справі №466/453/17 в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ "Пенсіон-ЮА" про визнання недійсним договору довічного утримання від 22.11.2016 р., укладеного між ОСОБА_8 та ТзОВ «Пенсіон-ЮА», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М., витребування із незаконного володіння ТзОВ «Пенсіон-ЮА» квартири АДРЕСА_2 та повернення вказаної квартири у власність ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її позову в частині визнання недійсним договору довічного утримання від 22.11.2016 р., укладеного між ОСОБА_8 та ТзОВ «Пенсіон-ЮА», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міською нотаріального округу Іваненко Н.М., витребування із незаконного володіння ТзОВ «Пенсіон-ЮА» квартири №36 па вул. Шевченка, 362 у м. Львові та повернення вказаної квартири у власність.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ТзОВ «Пенсіон-ЮА» про визнання недійсним договору довічного утримання від 22.11.2016 р., суд першої інстанції виходив із того, що на момент вчинення зазначеного правочину відчужувач не мав права передавати набувачеві у власність спірне майно (що не належало відчужувачу), відсутності дійсних внутрішньої волі й відповідно вільного волевиявлення власника, не вчинення дій, спрямованих на виникнення відповідних правовідносин, що є підставами визнання за позовом заінтересованої особи вказаного договору недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Недотримання вимог закону в момент вчинення, дефект волі первісного власника є підставами для визнання недійсним першого правочину, що був учинений за участю первісного власника, із подальшим захистом порушеного права шляхом застосування віндикації, відтак, судом попередньої інстанції було витребувано із незаконного володіння ТзОВ «Пенсіон-ЮА» квартиру АДРЕСА_2 та повернуто вказану квартиру у власність ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову ТзОВ «Пенсіон-ЮА» до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення Товариству перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування та зняття їх із реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив із обставини визнання недійсним договору довічного утримання від 22.11.2016 року, що був підставою виникнення у ТзОВ «Пенсіон-ЮА» права власності (прав володіння, користування й розпорядження) на квартиру АДРЕСА_6, адже позовні вимоги Товариства про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб втратившими право на користування та зняття з реєстрації були пред'явлені з підстав ч. 1 ст. 391 ЦК України (за позовом власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном), а зі скасуванням підстави виникнення в товариства права власності на вказаний об'єкт нерухомості втрачають зміст будь-які права чи охоронюваний законом інтерес Товариства щодо спірної квартири; ОСОБА_2 вселилася до вказаного житла як його новий власник, а її син ОСОБА_7 та донька ОСОБА_4, - як члени сім'ї власника (ст.ст. 64, 65 ЖК України). При цьому, Товариством жодним чином не було доведено порушення його прав згідно положень ст.ст. 383, 391 ЦК України, а докази на підтвердження обставин втрати відповідачами права користування вказаним жилим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72, ч. 2 ст. 107, ст. ст. 150, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 4 ст. 202 ЦК України передбачає, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом першої інстанції встановлено, що 23.02.2015 року, між ОСОБА_2 (набувачем) та ОСОБА_8 (відчужувачем) було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований у реєстрі за №3-294. За умовами зазначеного договору ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7, загальною площею 28,7 кв.м. та житловою площею 17,3 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати та кухні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13.10.2016 року у справі №466/5764/16-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, позов було задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 23.02.2015 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №3-294. Квартиру АДРЕСА_4 повернуто у власність ОСОБА_8, скасовано обтяження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 23.02.2015 року, а саме на квартиру АДРЕСА_4.

Разом із тим, постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 03.12. 2018 року у справі №466/5764/16-ц провадження №22-ц/783/1232/17, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_13, правонаступника ТзОВ «Рента Капітал» до ОСОБА_12про розірвання договору довічного утримання - відмовлено, що підтверджує правильність висновків суду першої інстанції про відсутність прав на розпорядження квартирою АДРЕСА_2 у відчужувача на момент укладення договору довічного утримання від 22.11.2016 року, що згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою до визнання зазначеного правочину недійсним.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року встановлено, що допитана в апеляційному суді, як свідок, відповідач ОСОБА_2, пояснила, що належним чином виконувала умови договору довічного отримання, надавала кошти ОСОБА_8, передбачені договором, сама оплачувала за комунальні послуги, забезпечувала триразовим харчуванням, займалася його лікуванням та похоронила за власні кошти ОСОБА_8

З мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року, вбачається, що виконання ОСОБА_2 договору довічного утримання підтверджується показами в судовому засіданні апеляційного свідків ОСОБА_4, ОСОБА_14 та долученими квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг ЛКП «Рясне-402», плата за користування природнім газом «ПАТ Львівгаз», теплопостачання ЛКП Залізничтеплоенерго», водопостачання ЛКМП «Львіводоканал», електропостачання ПАТ» Львівобленерго» за 2015-2017рр., ОСОБА_2 отримала 26.11.2016 р. свідоцтво про смерть та здійснила поховання позивача ОСОБА_8 30.11.2016 р., що підтверджується як і показами зазначених вище свідків так і матеріалами справи, копією довідки про смерть, договору на організацію та проведення поховання, копією свідоцтва про поховання. І за таких обставин колегія суддів Апеляційного суду Львівської області суддів дійшла висновку про недоведеність представником позивача ОСОБА_13 обставин невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за договором довічного утримання (догляду), що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Зазначені встановлені рішенням суду обставини повною мірою спростовують викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта щодо невиконання ОСОБА_2 умов (покладених на неї обов'язків) договору довічного утримання (догляду), укладеного 23.02.2015 року між нею та ОСОБА_8, після укладення такого, нездійснення щомісячної оплати обумовлених у договорі грошового забезпечення в розмірі 300 грн., невідвідування ОСОБА_8, котрий ліки та харчування, на думку позивача, придбавав за свої кошти, та продовжував проживати у нелюдських антисанітарних умовах.

Судом апеляційної інстанції в постанові від 03 липня 2018 року зазначено, що саме після укладення 22.11.2016 року договору довічного отримання між ОСОБА_8 та ТзОВ «Пенсіон-Ю.А.» (Естонська Республіка, Хар'юський район с. Лайякюла, муніципалітет Віймсі), ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть.

Наведене входить у суперечність та повною мірою спростовує твердження апелянта про те, що злісним невиконанням умов договору довічного утримання від 23.02.2015 року ОСОБА_2 було завдано великої шкоди ОСОБА_8, котрий через відсутність належного догляду та лікування помер невдовзі після ухвалення рішення.

Суд ураховує, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли із правочину, має значення лише для визнання наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Визнання договору недійсним може мати місце у випадку встановлення передбачених законом підстав для визнання договору недійсним на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання договору сторонами, оскільки наслідком невиконання умов договору можливим є його розірвання, а відтак, доводи апелянта в цій частині, що ОСОБА_2 не виконувались умови договору довічного утримання, не приймаються до уваги.

Зазначаючи, що суд попередньої інстанції помилково встановлював обставини щодо належного виконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання від 23.02.2015 року, апелянт детально проаналізував вказані обставин в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції на підставі показів свідка ОСОБА_15 вірно встановлено ту обставину, що оспорюваний договір довічного утримання від 22.11.2016 року був підписаний довіреною особою в нотаріальній конторі за відсутності відчужувача, не вислухавши його волі й не з'ясувавши його волевиявлення у присутності нотаріуса, що фактично позбавило можливості відчужувача ознайомитися зі змістом правочину, котрий ним вчинявся, тобто, встановлено недотримання вимог закону в момент вчинення правочину, що є підставою недійсності такого правочину.

Волевиявлення особи визнається вільним, якщо вся процедура вчинення правочину відбувається за попереднім вираженням волі такої особи. Воля відчужувача виражається не тільки щодо самого факту посвідчення договору, а й щодо будь-яких інших особливостей його посвідчення в межах наявних у відчужувача прав. Порядок підписання правочину, тобто, проставлення особою особистого підпису на правочині, є також вираженням її волевиявлення, тобто, закріплення власної волі особи. Тому закон чітко визначає порядок укладення правочинів у випадку фізичної неможливості відчужувача підписати договір особисто - з метою закріплення можливості виразити волевиявлення за допомогою іншої особи і, разом з тим, забезпечити збереження всіх прав сторони за правочином. Враховуючи той факт, що особа, яка ставить підпис за відчужувача, дійсно підтверджує волевиявлення останнього, то слід дійти висновку, що така особа повинна також упевнитись у свободі вираження волевиявлення відчужувача й відповідності волевиявлення його внутрішній волі. Оскільки волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитись зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину. Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України. У випадку дійсної фізичної неможливості відчужувача підписати договір особисто, такий може бути підписаний іншою особою за дорученням відчужувача у його присутності. Порушення цього положення означає невідповідність правочину внутрішній волі відчужувача, а також порушення порядку посвідчення правочину, зокрема, порядку його підписання, і тягне за собою недійсність. Порушення полягає в підписанні правочину третьою особою без встановлення волі відчужувача й з'ясування його волевиявлення. Адже особа, яка підписує договір замість відчужувача, не вважається стороною договору, а виконує лише фізичну дію і волевиявлення відчужувача. Тому у випадку підписання правочину іншою особою, остання зобов'язана упевнитись у відповідності змісту правочину волевиявленню відчужувача, оскільки підпис такої особи виражає не її особисте волевиявлення, а волю відчужувача.

З огляду на наведене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що судом першої інстанції в порушення ст. 263 ЦПК України було визнано встановленою обставину відсутності волевиявлення ОСОБА_8 на підписання спірного договору, порушено принцип верховенства права й принцип змагальності сторін, принцип диспозитивності, передбачені ст.ст. 10, 12, 13 ЦПК України, були прийняті неналежні й недопустимі докази, а оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях, чим порушено норми ст. 76, 77, 78, 84 ЦПК України.

В обґрунтування своїх доводів апелянт покликається на попередній договір довічного утримання, укладений 12.05.2016 року між ТОВ «Пенсіон-ЮА» та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М., що не долучався ТОВ « Пенсіон- ЮА» до матеріалів справи в суді першої інстанції, та котрий, на думку апелянта, спростовує висновки суду першої інстанції щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_8 на підписання спірного договору довічного утримання та підтверджує той факт, що волевиявлення відчужувача було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Разом із тим, за своєю правовою природою, попередній договір, мета якого полягає у спонуканні до укладення основного договору та фіксації його умов, виражає наміри сторін до укладення (до моменту укладення) основного договору, а не визначає чіткої відповідності волевиявлення внутрішній волі сторони в момент укладення основного правочину. Адже визначені попереднім договором умови за згодою сторін можуть бути змінені при укладенні основного договору. А положення абз. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК не покладає на сторони попереднього договору обов'язку визначати в ньому всі істотні умови основного договору.

Окрім того, апелянтом не представлено суду належних доказів на підтвердження факту виконання п. 1.6 попереднього договору довічного утримання, який визначав отримання відчужувачем від набувача для забезпечення себе всім необхідним для повноцінного життя перед підписанням основного договору одноразового грошового утримання, визначеного за спільною згодою сторін у розмірі 15000 гривень.

Вирішуючи спір про визнання правочину (договору) недійсним, суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсними на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначає в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши їм оцінку, зазначив ті підстави, які покладені в основу рішення про визнання правочину недійсним, тому не можуть бути прийняті покликання апелянта на те, що суд попередньої інстанції вийшов за межі позовних вимог та підстав позову, чим грубо порушив принцип диспозитивності, передбачений ст. 13 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про дату розгляду справи про розірвання договору довічного утримання між нею та ОСОБА_8 спростовуються правовою позицією Верховного Суду України, наведеної в постанові судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 17 грудня 2014 року у справі №6-143цс14, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Обов'язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв'язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Закон не обмежує кола осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. Однак, при цьому, позов особи, яка не була учасником правочину про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину.

ОСОБА_2 є особою-набувачем, на користь котрої відчужувач ОСОБА_8 склав договір довічного утримання від 23.02.2015 року (чинний згідно постанови Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року) стосовно квартири АДРЕСА_6, ще до укладення оспорюваного договору від 22.11.2016 року на користь ТзОВ «Пенсіон-ЮА» щодо зазначеного майна.

Особа, яка не була учасником правочину (договору), визнаного судом недійсним, не перебуває з наступними набувачами в зобов'язальних відносинах. Оскільки між позивачем (власником, чиє майно вибуло з його володіння поза його волею /на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого/) та нинішнім володільцем квартири існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, то і спосіб захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦК України). А тому, якщо позивач вимагає повернення майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає безпідставними та не приймає до уваги доводи апелянта про те, що ОСОБА_8 у момент підписання спірного договору довічного утримання був законним власником квартири, а тому застосування ст. 388 ЦК України до даного виду правовідносин не є можливим та що в ОСОБА_2, яка не є стороною спірного договору, відсутні права звернення до суду.

Твердження скаржника щодо порушення та незастосування до спірних правовідносин положень загальних засад цивільного законодавства, якими є неприпустимість позбавлення права власності, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність, передбачених Конституцією України, ЦК України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод та Першим протоколом до Конвенції, Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, практикою ЄСПЛ, - виявляють формалізм у змісті доводів апелянта та не витримують застосування суворого об'єктивного підходу до тлумачення законів і правочинів, відтак, не приймаються судовою колегією.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-ЮА» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14.05.2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.12.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.