Справа № 206/754/18
Провадження № 2/206/481/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

представника позивача Гуртового В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2, третя особа Комунальне підприємство "Експрес" Дніпровської міської ради про виселення особи, що самовільно зайняла жиле приміщення, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

АДРЕСА_1 на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Дніпро. Балансоутримувачем даного будинку є КП «Експрес» ДМР. Відповідач займає вказані квартири, в той час як згідно відомостей про вільний житловий фонд дані квартири вільні з 01.06.2005. Отже, представник позивача вважав, що відповідач заселився до вказаних квартир незаконно та без відповідних правових підстав, а тому, підлягає виселенню.

Відповідач, під час розгляду справи заперечував проти задоволення позову, через те, що він проживає за місцем своєї реєстрації, тобто у АДРЕСА_1, крім того зазначив, що у позові не вірно зазначено його прізвище та ім'я, оскільки з даних вказаних у паспортні його прізвище правильно пишеться як «ОСОБА_2», а не «ОСОБА_2», а в імені немає апострофа, як вказано у позові.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

26.02.2018 відкрито провадження у справі.

Під час розгляду справи судом заслухано думку представника позивача та заперечення відповідача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

02.08.2018 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1976 від 16.05.2005 "Про прийняття житлових будинків до комунальної власності територіальної громади міста на баланс МК ЖЕП "ЕКСПРЕС", було вирішено затвердити акти від 14.04.2005 про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста житлових будинків та прийняти на баланс МК ЖЕП "ЕКСПРЕС" житлові будинки, згідно додатку № 1, в якому міститься інформація про АДРЕСА_1, КП "ДМБТІ" мав оформити та зареєструвати свідоцтва про право власності (а.с. 6-9).

Комісією, яка створена на підставі рішення міськвиконкому № 1149 від 17.08.95 було складено акт приймання - передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність, за змістом якої судом встановлено, що вказаною комісією було проведено обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, здійснено передачу виконкому міської ради документацію (технічний паспорт на будинок, плани поверхів, схеми, домові книги, та інше) (а.с. 13-15).

Вказаний акт, в порушення постанови Кабінету Міністрів України від 06.11.95 № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій» не містить дати його затвердження та складання (обстеження).

Відповідно до відомостей про вільний житловий фонд повторного заселення, підписаний в.о. директором КП "Експрес" Шевченко Є.Г. та в.о. головного бухгалтера Філоненко І.Ю. АДРЕСА_1 з 01.06.2005 самовільно зайняті (а.с. 19-21).

На підтвердження самовільного зайняття відповідачем вказаних квартир, представником позивача було долучено відповідний акт складений 03.08.2017, згідно змісту якого вбачається, що вказані АДРЕСА_1, зайняті квартиронаймачем вказаного будинку, який проживає у АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Вирішуючи даний спір по суті, суд приходить до висновку, що у даному випадку, належними та достатніми доказами, у відповідності до ст. ст. 77, 78 ЦПК України, передачі у власність позивачу АДРЕСА_1, згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1976 від 16.05.2005, мали бути відповідні акти від 14.04.2005 про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста житлових будинків, затверджені уповноваженою особою, а також, свідоцтва про право власності, оформлені та зареєстровані у КП "ДМБТІ".

Проте, жодного із перелічених доказів суду, на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві щодо знаходження у комунальній власності вказаних квартир, а також перебування їх на балансі, представником позивача не надано.

Окрім того, суд, також, не може прийняти акт, складений позивачем 03.08.2017, як доказ, самовільного вселення відповідача у АДРЕСА_1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, оскільки вказаний акт містить у собі суперечливу інформацію, а саме те, що відповідач, який проживає у АДРЕСА_1, вказаного будинку, зайняв АДРЕСА_1, а тому, підстави для виселення відповідача із вказаних квартир, враховуючи, що він проживає у АДРЕСА_1, у суду відсутні.

Крім вищевикладеного, суд звертає увагу, ще й на те, що при пред'явленні даного позову, зі сторони позивача було допущено помилку у прізвищі та імені відповідача (тоді як співпадала лише адреса реєстрації особи зазначеної у позові та особи, яка прийшла на виклик суду).

Інших доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, представником позивача суду не надані.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

В той же час, враховуючи, що зі сторони позивача не надано жодного доказу, в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, на підтвердження права власності на АДРЕСА_1 у АДРЕСА_1, вселення відповідача до вказаних квартир, наявності помилки і прізвищі та імені особи, яку позивач просить виселити, суд дослідивши матеріали даної цивільної справи приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Вирішуючи спір по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак, зі сторони позивача жодних уточнень до позовних вимог, кола осіб внесено не було.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 109, 166 ЖК УРСР, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Дніпровської міської ради (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75, ідентифікаційний код юридичної особи 26510514) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 10.08.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак