ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 638/2304/17

провадження № 22-ц/818/688/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування грошових коштів недійсним за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року (в складі судді Семіряд І.В.),

установив:

У лютому 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування грошових коштів недійсним, в якому просив визнати договір дарування від 18.12.2015 року не дійсним на підставі частини 3 статті 215 ЦПК України.

Позов мотивований тим, що 18.12.2015 року між його батьком ОСОБА_3, з письмової згоди його дружини ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір дарування грошових коштів, згідно з умовами якого ОСОБА_2 подарував відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 000 гривень. Зазначений договір дарування сторони уклали в його присутності 18.12.2015 року в письмовій формі та домовились, що після новорічних свят у строк до 01.02.2016 року нотаріально посвідчать його.

21.01.2016 року ОСОБА_3 раптово помер в результаті хвороби (хронічна серцева недостатність), що не дало можливості нотаріально посвідчити раніше укладений та виконаний договір.

Позивач вважав, що даний договір є недійсним (оспорюваний правочин), оскільки під час його укладення сторонами не додержано норм цивільного законодавства, а саме: умовами договору не передбачений певний строк передання подарунку; текст договору не вміщує обовязкові для даних видів угод реквізити сторін, що уклали договір (серію та номер паспорту); в договорі не зазначено мету та цільове використання грошей, які отримав відповідач по договору дарування; в тексті договору не зазначено прав та обовязків відповідача; сторони не отримували згоди позивача на укладання даного договору.

Таким чином, позивач вважав зазначений договір недійсним на підставі частини 3 статті 215 ЦПК України, так як його укладення та виконання порушує його особисті права, передбачені ЦК України та СК України щодо участі у справах сімї.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не прибули, про день, час та місце розгляду вказаної справи були повідомлені належним чином, надали право представляти свої інтереси в суді представникам ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють на підставі відповідних договорів про надання правової допомоги. (а.с.а.с. 22-24, 25-26).

ОСОБА_2 надав суду письмові заперечення в яких позовні вимоги не визнає та просив в їх задоволенні відмовити, так як оскаржуваний договір дарування укладений у відповідності до вимог чинного законодавства та будь-які права чи інтереси інших осіб, в тому числі і позивача, не зачіпає. ( а.с.а.с. 20-21 ).

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові та просила їх задовольнити. При цьому наголошували на тому, що позивач з батьком однією родиною не мешкав, сумісного господарства не вів, грошові кошти, які подарував батько відповідачу є особистими коштами батька, він до них ніякого відношення не має. Договір було укладено у його присутності, за взаємною згодою сторін за договором, його мати надала свою згоду на укладення договору. Гроші були передані обдаровуваному у вказаний день, після підписання письмового договору дарування.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. При цьому щодо обставин укладення зазначеного договору дарування дала пояснення, аналогічні поясненням представника позивача. Наголошуючи на тому, що при укладенні договору дарування права та законні інтереси позивача порушені не були, так як останній до предмету договору ніякого відношення не має, з батьком однією сімєю не проживав, сумісного господарства не вів. Умови договору були письмово визначені за взаємною згодою сторін, за згодою дружини дарувальника. В той же день договір було реально виконано. Тому будь які законні підстави для його визнання недійсним відсутні.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування грошових коштів від 18.12.2015 року недійсним відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення змінити шляхом зміни мотивів та підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір дарування від 18.12.2015 року не був сторонами посвідчений нотаріально, прийняття дарунка не відбулось, тобто такий договір сторонами виконано не було. Також, апелянт вказує, що судовим розглядом справи не доведено, що ОСОБА_2 ухилявся від нотаріального посвідчення такого договору. Отже, судом першої інстанції не в повній мірі встановлено всі фактичні обставини справи.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2018 року у прийнятті апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування грошових коштів недійсним - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року скасовано та справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

28 серпня 2018 року до Апеляційного суду Харківської області на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив ОСОБА_2, в якому він вказав, що дії ГУ ДФС у Харківській області підпадає під ознаки зловживання процесуальними правами, визначеними у пункті 1 частини 2 статті 44 ЦПК України та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи, вважає за необхідне закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційне та касаційне оскарження судових рішень є формою перевірки законності та обґрунтованості рішень суду вищестоящим судом з метою скасування чи зміни неправильних судових рішень.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно з частиною 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Як передбачено частиною 1 статті 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обовязків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містити судження про права та обовязки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення слід вважати таким, що прийнято про права та обовязки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обовязки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обовязки останніх.

Будь-який інший правовий звязок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обовязки цієї особи.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування грошових коштів від 18.12.2015 року недійсним відмовлено.

Посилання представника апелянта в апеляційній скарзі на той факт, що вказаним рішенням суду права Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, оскільки мотивувальна частина рішення суду повинна бути викладена у інші редакції, колегією суддів не приймаються, т.я. апелянтом не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням порушені його права і захистити їх в іншій спосіб він не має можливості.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обовязки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обовязки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що зазначеним рішенням суду не вирішувалось питання про права та обовязки Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, отже відсутні підстави вважати, що даним рішенням суду порушені права апелянта, тому колегія суддів приходить до висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року.

Керуючись п.7 ч. 1 ст. 255, ст. 258, ст. 260, ст. 362, 381,384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 27 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

ОСОБА_7