_________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1753/18
УХВАЛА

28.12.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Кириковій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

11.12.2009 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 01.08.2008 року в сумі 470000 гривень 00 копійок.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Гаращенко Д.Р.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2009 року відкрито провадження на підставі вказаної позовної заяви.

17 березня 2010 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.04.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 17.03.2010 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу вказану цивільну справу було перерозподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11 жовтня 2017 року прийнято до свого провадження вказану справу та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.

24 листопада 2017 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якій позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 470000 гривень 00 копійок, інфляційні збитки в сумі 777427 гривень 00 копійок, три відсотки річних в сумі 117319 гривень 73 копійки, що в загальній сумі складає 1364746 гривень 76 копійки.

17 січня 2018 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено прийняти до розгляду вказану уточнену позовну заяву ОСОБА_1.

Одночасно у підготовчому судовому засіданні 17 січня 2018 року судом було ухвалено визнати яку позивача ОСОБА_1 обовязковою, а також зобовязано останнього надати до суду для огляду оригінал спірної розписки від 01 серпня 2008 року.

17 січня 2018 року судом направлено лист на імя ОСОБА_1, разом з витягом з журналу судового засідання в якому явку останнього у наступне судове засідання визнано обовязковою і зобовязано надати оригінал спірної розписки від 01 серпня 2008 року.

Вказаний лист був отриманий особисто позивачем ОСОБА_1 та сповіщений про дату наступного судового засідання 05.04.2018 року, що підтверджується відповідним довідковим листом наявним в матеріалах справи на а.с.162.

В подальшому у підготовчі судові засідання призначені на 24.05.2018 року, 16 серпня 2018 року, 09 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявлявся, про дату, час і місце проведення якого був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомлений.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.10.2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22 листопада 2018 року о 12 годині 00 хвилин.

У судове засідання призначене на 22 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення останньому судової повістки наявному в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив.

У звязку з чим, судом було відкладено судове засідання на 19 грудня 2018 року та повторно направлено на адресу позивача витяг з журналу судового засідання від 17.01.2018 року в якому явку останнього у судове засідання визнано обовязковою і зобовязано надати оригінал спірної розписки від 01 серпня 2008 року.

У судове засідання призначене на 19 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

У звязку з чим, судом знов було відкладено судове засідання на 28 грудня 2018 року та повторно направлено на адресу позивача витяг з журналу судового засідання від 17.01.2018 року в якому явку останнього у судове засідання визнано обовязковою і зобовязано надати оригінал спірної розписки від 01 серпня 2008 року.

У судове засідання призначене на 28 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про не вручення останньому судової повістки разом з витягом з журналу судового засідання від 17.01.2018 року, з причин ухилення останнього від отримання поштового відправлення, наявному в матеріалах справи.

Однак, в судове засідання позивач ОСОБА_1 зявився та повідомив суд, що не виконав обовязок суду щодо надання оригіналу розписки від 01.08.2008 року.

На питання суду щодо причин невиконання, позивач повідомив, що не памятає де в нього знаходиться оригінал розписки.

Суд зазначає, що відповідно до відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 258 ЦПК України встановлено, що судовими рішеннями є: 1)ухвали; 2)рішення; 3)постанови; 4)судові накази.

Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Відповідно до вимог статті 84 ЦПК України, особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобовязані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом пяти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Так, на підставі вище встановлених обставин, суд зазначає, що позивачу ОСОБА_1 достеменно було відомо про обовязок надати до суду оригінал спірної розписки для огляду в судовому засіданні, як і визнання його явки обовязковою, що в свою чергу підтверджується повідомленнями про вручення останньому судової повістки разом з витягом з журналу судового засідання.

Крім іншого, суд вважає безпідставними посилання позивача заявлені в судовому засіданні, що його викликали у судове засідання та судова кореспонденція направлена судом не за адресою, яку він зазначив у клопотанні поданому до суду 15.01.2018 року, а саме: АДРЕСА_1, з огляду на наступне.

Частинами 6,7 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що усі судові виклики позивача до судових засідань, як і вся судова кореспонденція, здійснювались шляхом направлення судових повісток про виклик на імя ОСОБА_1. за адресою зазначеною ним особисто у позові, а саме: 65121, м. Одеса, пр. Небесної Сотні (колишня назва пр..Маршала Жукова)АДРЕСА_2.

На підставі викладеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 належним чином був сповіщений та повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, а також належним чином отримав витяг з журналу судового засідання, в якому останнього зобовязано надати до суду оригінал спірної розписки.

Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Позивачем суд не повідомлялось про причини своєї неявки.

Між іншим суд зазначає, що згідно з ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Позивач суд окремою заявою, суд не повідомляв про зміну свого місця проживання.

Однак, не зважаючи на неповідомлення позивачем суд про зміну свого місця проживання, судом було досліджено надану позивачем заяву від 15.01.2018 року та встановлено додаткове місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3, у звязку з чим судом також одночасно було спрямовану судову кореспонденцію на зазначену адресу, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями наявними в матеріалах справи.

На підставі викладеного, суд зазначає, що посилання позивача щодо його неповідомлення судом не за адресою його місця проживання, яку він зазначив у клопотанні поданому до суду 15.01.2018 року, є безпідставними, необґрунтованими та носять голослівний характер.

Судом враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Водночас, згідно з п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України», право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для зясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору.

З урахуванням вищевикладеного, у звязку з неможливістю ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення без витребуваних судом в судовому засіданні від 17.01.2018 року доказів, які не надано позивачем без поважних причин протягом майже одного року, з урахуванням того, що не надання позивачем доказів та його неявки роблять неможливим розгляд справи, внаслідок чого судом порушуються строки розгляду справи, що в свою чергу є порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а позивач в свою чергу зловживає наданими йому процесуальними правами, здійснює покладені на нього ЦПК України обовязки неналежним чином, не здійснив жодних дій для отримання інформації про стан провадження в цій справі та не надав необхідні витребувані судом докази, для підтвердження заявлених ним позовних вимог, на протязі більше року, у звязку з чим, в силу наведених вище положень статті 257 ЦПК України, позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст. 84, 257 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без розгляду.

Розяснити позивачеві ОСОБА_1, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає повторному зверненню до суду з цим позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 28.12.2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.