Справа № 346/5780/17
Провадження № 22-ц/4808/285/18
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Девляшевського В.А.

секретаря Турів О.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Коломийської міської ради, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5, Комісія по розгляду земельних спорів з приводу суміжного користування про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування та його скасування з апеляційною скаргою представника третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Веселовим В.М.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом та після уточнення позовних вимог в частині додаткового обґрунтування вимог просила ухвалити рішення про визнання незаконним та скасування рішення Коломийської міської ради від 13 жовтня 2016 року №913 про надання ОСОБА_5 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 272.0 кв.м. Визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради від 20 квітня 2017 року п.2.1. в частині погодження ОСОБА_5 межі земельної ділянки площею 0.0272 га від «Г» до «А» на вулиці Атаманюка біля будинку №104 відповідно до представленого кадастрового плану земельної ділянки, визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради від 17 серпня 2017 року в частині передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки на вулиці Атаманюка біля будинку №104.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що проживає у приватному ІНФОРМАЦІЯ_1. Поруч з її будинком є земельна ділянка 17 кв.м., яка на 25 листопада 2015 року знаходилась у власності Коломийської міської ради - землі запасу, тому звернулась із заявою про її виділення. До 20 квітня 2017 року міською радою її заява не розглядалась, а у березні 2017 року стало відомо про те, що 13 жовтня 2016 року відповідно до рішення Коломийської міської ради №913 розглянуто звернення ОСОБА_5 з приводу тієї самої земельної ділянки та надано ОСОБА_5 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 272, 0 кв.м, на яку частково, у розмірі 17 кв.м, претендувала вона. Оскаржила бездіяльність міської ради в порядку КАС та внаслідок тривалого розгляду адміністративного спору, Коломийська міська рада прийняла незаконне рішення погодити ОСОБА_5 межу земельної ділянки площею 0, 0272 га від «Г» до «А» на вулиці Атаманюка біля будинку №104 відповідно до представленого кадастрового плану земельної ділянки, а 17 серпня 2017 року про передачу у приватну власність ОСОБА_5 спірної земельної ділянки.

Вважає, що мала право на отримання спірної земельної ділянки у власність, а державні органи при виділенні земельної ділянки ОСОБА_5 припустились грубих помилок, не узгодивши з нею межі спірної земельної ділянки. Вказує, що її заява була подана значно раніше, 25 листопада 2015 року, і повинна була бути вирішена протягом місяця, однак рішення до цього часу вона не отримала. Позивач вважає, що її право на отримання частини земельної ділянки порушено, вона не була належним чином повідомлена про закріплення меж спірної земельної ділянки третьою особою, і жодних документів про узгодження меж земельної ділянки в якості суміжного користувача не підписувала.

Приймаючи рішення про надання земельних ділянок у власність, відповідач керувався ст. 118 ЗК України, яка передбачає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, у яких вони перебувають у користуванні. Документу, який би підтверджував право ОСОБА_5 на користування спірною земельною ділянку не існує, саме тому вона має рівні з позивачем права на отримання спірної земельної ділянки у користування або у власність. Відповідач при прийнятті оскаржуваних рішень наявність у ОСОБА_5 прав користування на землю не перевірив та безпідставно надав їй перевагу у отриманні прав на земельну ділянку.

Також відповідач порушив Положення про комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування, затверджене рішенням Коломийської міської ради від 26 січня 2011 року, Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Коломийської міської ради від 13 жовтня 2016 року №913 про надання ОСОБА_5 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 272.0 кв.м. Визнано незаконним та скасовано рішення Коломийської міської ради від 20 квітня 2017 року п.2.1. в частині погодження ОСОБА_5 межі земельної ділянки площею 0.0272 га від «Г» до «А» на вулиці Атаманюка біля будинку №104 відповідно до представленого кадастрового плану земельної ділянки, визнано незаконним та скасовано рішення Коломийської міської ради від 17 серпня 2017 року в частині передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки на вулиці Атаманюка біля будинку №104.

На дане рішення представник третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вважає рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_5 протягом тривалого часу користувалася спірною земельною ділянкою та належно сплачувала земельний податок. З дотриманням норм законодавства звернулась до органу місцевого самоврядування надати у приватну власність земельну ділянку. Рішення міської ради про передачу спірної земельної ділянки у власність були прийняті на підставі проведених компетентними організаціями геодезичних робіт. Засідання комісій Коломийської міської ради, які розглядали впродовж 2016-2017 років заяви ОСОБА_5 щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо погодження меж спірної земельної ділянки були правомочними, оскільки у них брали участь члени комісії, затверджені рішенням від 26 жовтня 2011 року.

Вважає, що підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Ненадання позивачем згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Крім того, положеннями ст. 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами при виконанні кадастрової зйомки як комплексу робіт, що виконуються для визначення та встановлення меж земельної ділянки є обовязковою складовою, однак у випадку відсутності згоди суміжного землекористувача меж земельної ділянки, законодавцем надано альтернативний план дій. ОСОБА_5 при виготовленні проектної документації щодо виділення земельної ділянки у приватну власність скористалась можливістю звернення до органу місцевого самоврядування, де і було погодження межі виділеної земельної ділянки.

Судом встановлено факт, що 07 березня 2017 року сторони були присутні на засіданні комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного користування, де і ставилось на розгляд питання щодо погодження меж земельної ділянки ОСОБА_5

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, представників позивача, які вимоги скарги заперечили, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті рішення про виділення земельної ділянки третій особі, відповідачем Коломийською міською радою не було взято до уваги той факт, що позивач звернулась з заявою про виділення їй земельної ділянки площею 17 кв.м значно раніше, 25 листопада 2015 року, а третя особа з відповідною заявою про виділення земельної ділянки 20 вересня 2016 року, хоча законодавець встановив часові рамки розгляду заяв 1 місяць. До часу розгляду даної справи Коломийська міська рада не розглянула належним чином заяву позивача. Крім цього, суд вважав, що при розгляді спірного питання щодо меж земельної ділянки між сторонами, представником комісії не дотримано порядку відповідного положення, не викликано на місце сторони і не розглянуто питання в їх присутності, погодження меж земельної ділянки не відбулося, позивач свого підпису не ставила.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення позову неповно встановив дійсні обставин справи, не зясував обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником будинку по вул. Атаманюка, 106 в м.Коломия. а третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 є власником будинку по вул. Гетьманська (вул. Прикарпатська), тепер Атаманюка, 104 в м. Коломия, який належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17 червня 2005 року.

Спірна земельна ділянка знаходиться в м. Коломия в кварталі 60 по вул. Атаманюка, 104.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону№ 280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно зі статтею 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений в приватизації земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, подає заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається в місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною першою ст. 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначено статтею 123 ЗК України. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Таким чином, вказаними вище нормами встановлено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад вирішувати питання у галузі земельних відносин, зокрема, приймати рішення щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

25 листопада 2015 року ОСОБА_4 зверталась до Коломийської міської ради про надання дозволу на розробку проектної документації щодо відведення земельної ділянки площею 17 кв.м.(т.1,а.с.230).

Судом першої інстанції встановлено, що для обслуговування житлового будинку ОСОБА_5 набуто право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га по вул.Атаманюка, 104, а рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 21 січня 1994 року №10 їй було передано у приватну власність присадибну ділянку площею 0,1 га по вул.Симеренка,31, що знаходиться в тому ж кварталі. Згодом власником тієї ділянки став ОСОБА_6, який є сином ОСОБА_5

ОСОБА_5 21 вересня 2016 року звернулася із заявою до міського голови про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,0272 га за адресою: вул. Гетьманська, біля будинку 104, м. Коломия для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 22, т.1).

Рішенням Коломийської міської ради від 13 жовтня 2016 року №913-13/2016 надано ОСОБА_5 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 272 кв.м по вул. Гетьманська біля будинку №104 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель міської ради (а.с. 18, т. 1).

ОСОБА_5 надала проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,272 га по вул. Атаманюка біля будинку №104, виготовлений ПП ОСОБА_7 та рішенням Коломийської міської ради від 17 серпня 2017 року його затверджено та надано у власність ОСОБА_5 вказану земельну ділянку (а.с. 19, 61-68, т.1 ).

Згідно ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно рішення ВК Коломийської міської ради народних депутатів №38 від 08 лютого 1984 року та додатку №1 до рішення затверджено подані Коломийським міжміським бюро технічної інвентаризації матеріали обміру земель забудованого кварталу №60. За обмірами визначено, що по домоволодінню №104 по вул. Атаманюка (Прикарпатьська) загальна площа земельної ділянки по фактичному обміру становила 2390 кв.м, необхідно зареєструвати за землекористувачами по нормах 600 кв.м і лишки, що залишені у користуванні до виникнення потреби у їх вилученні складають 1790 кв.м (а.с. 123-125, т.1).

Також згідно цього ж рішення за будинковолодінням №106, у якому проживає позивач, зареєстровано для землекористування 1225 кв.м, а загальна площа по фактичному обміру становила 2429 кв.м, лишки загальною площею 1204 кв.м вирішено залишити у користуванні ОСОБА_4 до виникнення потреби у їх вилученні.

У засіданні апеляційного суду представники позивача наголошували на тому, що відповідно до додатку №1 до рішення міськвиконкому №39 від 08 лютого 1984 року загальна площа землекористування за будинком позивача повинна складати 2429 кв.м, які надані їй у встановленому законом порядку.

Колегія суддів зазначає, що цим ж рішенням за будинковолодінням №104, яке належить у даний час ОСОБА_5 надано у користування земельна ділянка по фактичному обміру на той час площею 2390 кв.м, тому обидва суміжники є законними землекористувачами.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 лютого 2006 року ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Гетьманській, 104 передано у приватну власність 600 кв.м земельної ділянки (а.с.128, т.1).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13 лютого 2006 року ОСОБА_5 для ведення садівництва по вул. Гетьманській, 104 передано у приватну власність 418 кв.м земельної ділянки (а.с.133, т.1).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 18 березня 2008 року ОСОБА_6, тобто сину ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по Симеренка, 31 в м. Коломия передано у приватну власність 1000 кв.м земельної ділянки (а.с.131, т.1).

Судом встановлено, що усі три приватизовані земельні ділянки ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_6 входять до складу будинковолодіння №104 загальною площею по фактичному обміру 2390 кв.м, які були залишені у користування до виникнення потреби у їх вилученні згідно додатку №1 до рішення ВК Коломийської міської ради народних депутатів №38 від 08 лютого 1984 року.

За усіма трьома державними актами земельні ділянки межують із ділянкою позивача ОСОБА_4 та спільним заїздом до їхніх домоволодінь.

Встановлені та документально підтверджені обставини не заперечила позивач та її представники.

Колегія суддів вважає, що встановленими обставинами підтверджено, що із загальної площі по фактичному обміру 2390 кв.м, які були залишені у користування до виникнення потреби у їх вилученні згідно додатку №1 до рішення ВК Коломийської міської ради народних депутатів №38 від 08 лютого 1984 року передано у власність 2018 кв.м (600кв.м + 418 кв.м +1000 кв.м), а залишок не переданої у власність земельної ділянки, який залишився у користуванні ОСОБА_5 становив 272 кв.м, тобто передача цієї земельної ділянки ОСОБА_5 проведена у межах її законного землекористування, а не за рахунок землекористування позивача ОСОБА_4

За викладеними обставинами, якими ОСОБА_4 обґрунтовувала свої вимоги також зазначено, що заява до Коломийської міської ради про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки площею 17 кв.м із земель запасу міської ради, а не за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у її законному землекористуванні.

Згідно ч.1-3, 10 ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року визнано протиправною бездіяльність Коломийської міської ради у розгляді заяви ОСОБА_4 від 25 листопада 2015 року про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки площею 0, 0017 га по вул. Гетьманська в м. Коломия Івано-Франківської області. Даним рішенням встановлено, що позивач проживає у приватному ІНФОРМАЦІЯ_2 по сусідству із будинку №104 по вул. Гетьманській у м. Коломия, який належить ОСОБА_5 та між якими знаходиться земельна ділянка, яка входить до земель запасу Коломийської міської ради. Спір у даній справі стосувався порушення Коломийською міською радою порядку вирішення заяви ОСОБА_4 від 25 листопада 2015 року про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки площею 0, 0017 га.

Тому, колегія суддів вважає, що у звязку із доведеним законним землекористуванням ОСОБА_5 земельною ділянкою площею 272 кв.м, яка передана їй у власність, порушення міською радою порядку вирішення заяви ОСОБА_4 не може мати правового значення для визнання неправомірними рішень про передачу у власність ділянки законному землекористувачу ОСОБА_5

Враховуючи, що сімя ОСОБА_5 протягом тривалого часу користується земельною ділянкою закріпленою за домоволодінням №104 по вул. Атаманюка (Прикарпатська), постійно користувалась та сплачувала земельний податок за земельну ділянку площею 272 кв.м, що відносять до земель, що залишені у користуванні та закріплені за домоволодінням №104 по вул. Атаманюка (Прикарпатська) в кварталі №60 в м. Коломия, вона правомірно звернулася із заявою про надання дозволу на розробку проекту землевідведення, а у позивача відсутні правові підстави для набуття права власності чи користування на частину спірної ділянки площею 17 кв.м.

В даному випадку факт порушення черговості звернення із заявою про виділення земельної ділянки правового значення немає.

Відповідно до ст. 198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються із суміжним власником та землекористувачами.

10 лютого 2017 року ОСОБА_5 звернулася із заявою до міської ради для погодження меж земельної ділянки по вул. Атаманюка, біля будинку 104 з сусідкою ОСОБА_4

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 зверталася неодноразово із заявою про погодження межі з суміжними землекористувачами, однак такої згоди від позивачки не отримала, тому зробив висновок, що як такого погодження меж земельної ділянки між сторонами не відбулось.

Однак, такий висновок суду першої інстанції спростовується наступним.

Рішенням комісії від 21 березня 2017 року з метою погодження межі між земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по вул.Атаманюка-Гетьманська, рекомендовано погодити межу згідно поданого кадастрового плану ОСОБА_5 (т.1,а.с.103).

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників земель т аземлекористувачів.

Однак, вирішуючи спір суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що непогодження позивачем меж земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи незаконним рішення про визнання за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції не врахував, що вирішення питань, пов'язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв'язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

Таким чином відмова ОСОБА_4 від підписання акту погодження меж земельних ділянок не перешкоджала праву ОСОБА_5 на отримання земельної ділянки у власність.

Таким чином, суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, а тому рішення підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Коломийської міської ради, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5, Комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного користування про визнання незаконним та скасування рішення Коломийської міської ради від 13 жовтня 2016 року №913 про надання ОСОБА_5 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 272,0 кв.м., визнання незаконним та скасування рішення Коломийської міської ради від 20 квітня 2017 року п.2.1. в частині погодження ОСОБА_5 межі земельної ділянки площею 0,0272 га від «Г» до «А» на вулиці Атаманюка біля будинку №104 відповідно до представленого кадастрового плану земельної ділянки, визнання незаконним та скасування рішення Коломийської міської ради від 17 серпня 2017 року в частині передачі ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки на вулиці Атаманюка, біля будинку №104 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_8