Справа № 465/4290/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/811/702/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франіквського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Закритого акціонерного товариства «Будівельне управління-62», треті особи - державний нотаріус П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М., ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання договору про пайову участь у будівництві удаваним в частині сторони пайовика, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання нежитлових приміщень об'єктом спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2, Закритого акціонерного товариства «Будівельне управління-62», треті особи - державний нотаріус П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М., ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання договору про пайову участь у будівництві удаваним в частині сторони пайовика, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання нежитлових приміщень об'єктом спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17 вересня 2004 року між ЗАТ «Будівельне управління - 62» та ОСОБА_9 був укладений договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення загальною площею 87,18 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

З об»єктивних причин він не бажав оформляти вищевказаний договір на себе як на пайовика, і за пропозицією дружини, відповідачки ОСОБА_10 та попереднім погодженням із ЗАТ «Будівельне управління 62» і батька ОСОБА_10 - ОСОБА_9 такий договір був оформлений саме на ОСОБА_9

Також було домовлено з ОСОБА_9, що всі права та обов»язки пайовика які виникають за вказаним договором виконувати буде він.

Підписання договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року відбувалося наступним чином: він отримав від ЗАТ «Будівельне управління - 62» підписані головою правління два примірники договору і через свою дружину передав ці примірники для підписання ОСОБА_9

На виконання договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року він за власні кошти, частина з яких в розмірі 20 000 доларів США (що на той час становило 106 000 грн.) була отримана ним від знайомого ОСОБА_11, здійснив оплату вартості нежитлових приміщень за вищевказаним договором про пайову участь.

Оплата здійснювалася готівкою тьома платежами, про що оформлялись квитанції до прибуткового ордеру.

Після завершення будівництва будинку у м. Львові по вул.Тролейбусній-Рубчака, в якому знаходяться спірні нежитлові приміщення, він за власний рахунок займався облаштуванням спірних приміщень: встановив вхідні двері, ковані дашки, ролокасети, металеві решітки, переробляв стяжку, купляв котел та все інше необхідне для опалення приміщення.

24 лютого 2006 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради ОСОБА_9 на підставі розпорядження №272 від 24 лютого 2006 року було видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення площею 85,5 кв.м. на вул.Тролейбусній у м. Львові.

За життя ОСОБА_9 він не звертався з вимогою про повернення йому у власність нежитлових приміщень, оскільки довіряв тестю, який був порядною людиною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер, у зв»язку з чим він поставив питання до ОСОБА_10 (шлюбні відносини з якою на той час вже були припинені), про розподіл даних нежитлових приміщень.

На початках ОСОБА_10 не заперечувала проти розподілу приміщень, але, в подальшому, він довідався про те, що остання оформила право власності на ці приміщення в порядку спадкування після смерті батька і не має наміру повернути йому у власність ? їх частку.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від червня 2016 року ОСОБА_4 просив:

визнати удаваним в частині сторони пайовика, договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17.09.2004 року, укладений між ЗАТ ««Будівельне управління - 62» і ОСОБА_9 та визнати ОСОБА_4 пайовиком за таким договором про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17.09.2004 року;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.09.2010 року, видане державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.;

визнати нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 85,5 кв.м. об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2;

визнати право власності на ? частки нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 85,5 кв.м. за ОСОБА_4.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано удаваним в частині сторони пайовика, договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17.09.2004 року, укладений між ЗАТ ««Будівельне управління - 62» і ОСОБА_9 та визнати ОСОБА_4 пайовиком за таким договором про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17.09.2004 року;

визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.09.2010 року, видане державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.;

визнано нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 85,5 кв.м. об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2;

визнано право власності на ? частки нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 85,5 кв.м. за ОСОБА_4.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 172 грн. судового збору.

Стягнуто з ЗАТ ««Будівельне управління - 62» користь ОСОБА_4 172 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 вересня 2010 року, видане державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. є документом, яким оформлюється, відповідне право (спадкове), отже не є правовстановлюючим, а лише правопідтверджуючим документом, тому не може бути предметом спору, оскільки таким може бути лише правовстановлювальний документ, на підставі якого видано таке свідоцтво, а у відповідних випадках - також акт про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна.

Право власності ОСОБА_9 на спірне майно підтверджують у сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, зокрема: договір від 17 вересня 2004 року пайової участі (т.1 а.с.7-8;т.2 а.с.139-140), додаток №2 до договору від 17 вересня 2004 року з переліком робіт, які включені у вартість нежитлового приміщення (т.2 а.с.141), додаткова угода від 18 січня 2006 року (т.2 а.с.142), розрахункові документи - фіскальні чеки та квитанції до прибуткових касових ордерів, видані на ім»я ОСОБА_9, на суму 202 850 гривень (т.1 а.с.50-51; т.2 а.с.215),акт прийняття передачі вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку від 08 лютого 2006 року (т.2 а.с.143), свідоцтво від 24 лютого 2006 року (серія НОМЕР_1) про право власності на нежитлове приміщення, акт передачі документів на право власності на нежитлове приміщення від 22 травня 2006 року (т.2 а.с.144), витяг ОКП ЛОР «БП та ЕО» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 червня 2006 року за №10810152 (т.1 а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень від 1 по 6 в будинку №7 по вул.Тролейбусній у м. Львові, загальною площею 85,5 кв.м., які отримала у спадок від свого батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджує свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 вересня 2010 року.

Позивач ОСОБА_4 не є строною Договору про пайову участь від 17 вересня 2004 року, додатку №2 до договору від 17 вересня 2004 року та додаткової угоди від 18 січня 2006 року, а тому підстави для виникнення у нього цивільних прав і обов«язків за договором відсутні.

Зазначає, що суд доводить факт сплати ОСОБА_4 від імені ОСОБА_10 першого внеску у розмірі 100 000 гривень лише на свідченнях свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, що є порушенням абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України.

Натомість факт отримання ЗАТ «Будівельне управління-62» від ОСОБА_9 дольових коштів в сумі 202850 (двісті дві тисячі вісімсот п'ятдесят) грн. за будівництво об'єкту нежитлової нерухомості (вбудоване нежиле приміщення) у відповідності до умов п.З Договору від 17.09.2004 р., з урахуванням внесених до нього змін додатковою угодою від 18.01.2006 р., документально підтверджують розрахункові документи - фіскальні касові чеки та квитанції до прибуткового касового ордеру відповідно: від 22.09.2004 р. - на суму 100000 грн., від 13.10.2004 р. - на суму 93565 грн., від 17.11.2004 р. - на суму 5000 грн., від 22.05.2006 р. - на суму 4200 грн., від 22.05.2006 р. - на суму 85,000 грн.. які були видані ОСОБА_9 на підтвердження факту отримання від нього коштів, (т. 1 а.с.50-51, т.2 а.с. 215).

Суд першої інстанції неповно з»ясувавши обставини справи щодо відсутності зміни сторони Пайовика за Договором від 17 вересня 2004 року в порядку, встановленому договором та законом, що мають значення для справи, дійшов помилкового висновку про укладення спірного договору між позивачем ОСОБА_4 та ЗАТ «Будівельне управління-62», який не відповідає фактичним обставинам справи.

Як наслідок, жодних розрахункових документів про здійснення ним оплати за будівництво спірного приміщення позивач суду не надав, і такі в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до відомостей з бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України валовий дохід колишнього подружжя ОСОБА_4 з 1998 по 2006 рік склав 62990 гривень, що є занадто мало для оплати 22 вересня 2004 року першого пайового внеску у розмірі 100000 гривень в якості дольових коштів та в цілому будівництва спірного нежитлового приміщення вартістю 202850 гривень.

В матеріалах справи відсутні джерела походження коштів у свідка ОСОБА_11 грошей в сумі 20 000 доларів США, який нібито позичив зазначену суму ОСОБА_15 для сплати пайового внеску.

Натомість у справі є документальні докази того, що заробітна плата ОСОБА_9 в період з 1980 по 1990 роки та його пенсія у подальшому дозволяла йому зробити певні заощадження для придбання нежитлового приміщення.

Тому необґрунтованим є висновк суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 не міг виконувати обов«язків строни договору.

Суд першої інстанції у порушення вимог ЦПК України прийняв від відповідача ЗАТ «Будівельне управління -62» копію іншого договору від 17 вересня 2004 року, про пайову участь ОСОБА_10 у будівництві спірного нежитлового приміщення, який ніколи не виконувався і на підставі цього незаконно призначив почеркознавчу експертизу а її висновки поклав в основу рішення суду про удаваність правочину між ОСОБА_9 та ЗАТ «Будівельне управління -62».

Вказує, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не встановив дійсної спрямованість волі сторін - ОСОБА_9 та ЗАТ «Будівельне управління -62» при укладенні договору пайової участі від 17 вересня 2004 року та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Позивач пропустив строк позовної давності для захисту свого права, звертаючись з позовом 07 травня 2013 року про визнання удаваним договору про пайову участь від 17 вересня 2004 року.

Просить рішення Франіквського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_4 повністю відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 17 вересня 2004 року від імені ОСОБА_10 із ЗАТ «Будівельне управління 62» було укладено договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 87,12 кв.м. в житловому будинку по АДРЕСА_1. Договірна ціна приміщення згідно п.3 договору становить 203565 грн.

Факт укладення вказаного договору від імені ОСОБА_10 підтверджується оригіналом цього договору /т.2 а.с. 11/, висновком № 353 криміналістичної експертизи з дослідження підписів від 20.04.2016 року /т.2. а.с. 165-167/, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_10, розташований у графі «Юридичні адреси та реквізити сторін «Пайовик» на зворотній стороні вказаного договору виконаний самою ОСОБА_10, показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_16

22 вересня 2004 року позивачем від імені відповідача ОСОБА_10 було сплачено на користь відповідача ЗАТ «Будівельне управління 62» 100 000 грн., що підтверджується фіскальним чеком /т.1 а.с. 51/, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 22.09.2004 року, фотокопія якого, посвідчена представником відповідача ОСОБА_10 ОСОБА_17 02.09.2016 року та долучена нею до матеріалів справи /т.2 а.с. 214-215/, показами свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Окрім показів свідка ОСОБА_13, яка категорично ствердила, що квитанція до прибуткового касового ордера від 22.09.2004 року на 100 000 грн, фотокопія якого, наявна в матеріалах справи /т.2 а.с. 215/ з відсутньою правою верхньою частиною та пред'явлена їй для огляду в судовому засіданні, була виписана на ім'я «Іванчишин Любов Володимирівна», показів свідка ОСОБА_18, яка вказала, що при заповнені квитанції до прибуткового касового ордера від 22.09.2004 року /т.2 а.с.215/ нею було написано по-батькові «Володимирівна», але зі скороченням «Володим», суд вважає встановленим цей факт ще і з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_4, в обгрунтування позовних вимог посилається, зокрема, на факт сплати ним 22.09.2004 року від імені ОСОБА_10 100 000 грн. за договором про пайову участь від 17.09.2004 року, доказом чого, на його думку, є квитанція до прибуткового касового ордера, яку відповідач ОСОБА_10 забрала із квартири, де вони спільно з позивачем проживали до 20 листопада 2005 року.

Фотокопія цієї квитанції 02.09.2016 року посвідчена представником відповідача ОСОБА_10 ОСОБА_17 та долучена нею до матеріалів справи /т.2 а.с. 215/, що підтверджує наявність станом на 02.09.2016 року оригіналу цієї квитанції в розпорядженні відповідача ОСОБА_10

У зв'язку з тим, що на фотокопії вищевказаної квитанції відсутня права верхня частина, внаслідок чого лише частково збережено напис про прізвище, ім'я та по-батькові особи, від якої прийнято кошти згідно цієї квитанції, виникла необхідність встановлення тієї обставини, на чиє ім'я виписано квитанцію до прибуткового касового ордеру від 22.09.2004 року - ОСОБА_10 чи ОСОБА_9, оскільки позивач стверджував, що вказана квитанція була виписана на ім'я ОСОБА_10, в той же час представник ОСОБА_10 стверджувала, що вказана квитанція була виписана на ім'я ОСОБА_9.

Ухвалою суду від 24.02.2017 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, яка не була виконана з вини ОСОБА_10, що дає підстави для висновку про прийняття готівки в сумі 100 000 гривень відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62» від ОСОБА_10.

Крім цього, показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 встановлено, що виключно на прохання позивача ОСОБА_4 та за відсутності звернення в будь-якій формі до відповідача ЗАТ «Будівельне управління 62» особи, зазначеної стороною договору, тобто ОСОБА_10, за відсутності будь-яких інших юридичних підстав відповідач ЗАТ «Будівельне управління 62» замінив договір від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, пайовиком у якому було зазначено відповідача ОСОБА_10, на договір аналогічного змісту із зазначеною датою його укладення 17.09.2004 року пайовиком у якому було зазначено ОСОБА_9 Цю заміну було здійснено в період часу між сплатою першого внеску на суму 100 тис грн. та другого внеску на суму 93 565 грн, тобто, між 22.09.2004 року та 13 жовтня 2004 року, при цьому жодних правочинів щодо такої заміни не укладалось, а 100 тис грн., сплачених позивачем від імені ОСОБА_10 22.09.2004 року були зараховані як оплата за договором стороною у якому було зазначено ОСОБА_9

Також суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги письмові докази , а саме - оригінал договору від 17.09.2004 року, підписаним відповідачем ОСОБА_10, копією фіскального чека від 22.09.2004 року на 100 тис грн., фотокопією квитанції до прибуткового касового ордера від 22.09.2004 року, виписаної відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62», як встановлено судом, на ім'я ОСОБА_10, копію договору від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, пайовиком у якому зазначено ОСОБА_9, на підставі якого ОСОБА_9 оформив право власності на спірне приміщення.

Показами свідків ОСОБА_11І, ОСОБА_19, ОСОБА_12, ОСОБА_20, ОСОБА_13, ОСОБА_16 встановлено, що саме позивач ОСОБА_4 займався пошуком приміщення для його придбання в інтересах сім'ї, узгоджував з відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62» усі істотні умови договору, особисто здійснював оплату трьох перших платежів за спірним договором в сумі 198 565 грн, що становить близько 98 % суми договору, займався проведенням у спірному приміщенні ремонтних та оздоблювальних робіт, на свій розсуд узгоджував обсяги та види робіт, дизайн окремих елементів інтер'єру та екстер'єру спірного приміщення (дашки над дверима), тобто саме позивач ОСОБА_4 виконував всі обов'язки та здійснював усі права сторони договору від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку.

Водночас, тими ж показами свідків встановлено, що ОСОБА_9, який, як встановлено судом, був зазначений стороною спірного договору на прохання позивача, не приймав жодної участі у пошуку приміщення, узгодженні істотних умов договору, оплаті приміщення, не займався його ремонтом, тобто не виконував обов'язків сторони договору та не користувався правомочностями сторони договору, а, в подальшому, власника спірного майна.

Оцінюючи зібрані по справі письмові докази та покази свідків в їх сукупності, суд при ухваленні рішення правильно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_6 щодо обставин укладення від імені ОСОБА_9 спірного договору та виконання ним зобов'язань за цим договором, оскільки вказані свідки є зацікавленими особами, спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_9, укладали з відповідачкою ОСОБА_10 договір про розподіл спадкового майна від 08.09.2010 року /т.1 а.с. 42/, вирішення спору між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 прямо впливає на їх права та обов'язки щодо сторін по справі, у зв'язку із чим вказані особи після їх допиту в якості свідків були залучені до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача.

Покази ОСОБА_8 та ОСОБА_6 суперечать зібраним по справі письмовим доказам та показам усіх інших допитаних по справі свідків.

Зокрема, не залишилось поза увагою суду те, що свідок ОСОБА_6, який стверджував, що його батько ОСОБА_9 в його присутності восени 2004 року в м. Новий Розділ в офісі БУ-62 вносив готівкою два платежі за спірним договором, впевнено описав касира БУ-62 як жінку середнього віку 40-45 років. В той же час при допиті касира ОСОБА_21 в судовому засіданні було встановлено, що вона 1944 року народження, станом на 2004 рік їй було 60 років, вона є єдиним касиром БУ-62 і працює на цій посаді 40 років,

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, на переконання суду, визнання в судовому порядку правочину удаваним в частині сторони правочину, якщо буде встановлено, що насправді сторонами вчинено правочин з метою приховати той факт, що насправді однією із сторін вчиненого правочину є інша особа, є належним способом захисту прав особи, яка дійсно виконала обов'язки і набула прав за спірним договором.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено те, що саме ним виконано обов'язки пайовика за договором з відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62» від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, і він же скористався правами покупця - саме він домовлявся з відповідачем ЗАТ «Будівельне управління 62» про істотні умови договору купівлі-продажу, в тому числі ціну, особисто здійснював оплату за договором, придбав спірне приміщення в інтересах сім'ї, оскільки відразу після його придбання проводив там ремонт з метою використання для ведення сімейного бізнесу.

Як наслідок, ОСОБА_9 за життя не набув права власності на спірне приміщення і таке не могло ввійти до спадкової маси після його смерті 03.03.2010 року та бути успадкованим за законом відповідачкою ОСОБА_10, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.09.2010 року, видане на спірне приміщення відповідачці ОСОБА_10 слід визнати недійсним.

Судом встановлено, що на час укладення спірного договору від 17.09.2004 року, фактично укладеного між ЗАТ «Будівельне управління 62» та ОСОБА_4, та виконання ним зобов'язань за цим договором, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_10, сплатив за спірне приміщення спільними коштами, в тому числі отриманими в позику в інтересах сім'ї у свідка ОСОБА_11 в сумі 20000 доларів США відповідно до розписки від 12.10.2004 року /т.3 а.с. 162/, отже, відповідно до ст. 60 СК України, нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 85,5 кв.м., слід визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_10

Судом встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_10, зареєстрований 08.08.1998 року, розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 31.10.2013 року /т.1 а.с. 159/.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, отже позовна вимога ОСОБА_4 про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на ? частку нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 85,5 кв.м. є підставною та підлягає задоволенню.

При вирішенні заяви відповідачки ОСОБА_10 та її представника про застосування до позову ОСОБА_4 позовної давності судом встановлено, що укладення датованого 17.09.2004 року удаваного в частині зазначення пайовиком ОСОБА_9 договору про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку на той час відповідало інтересам позивача та мало на меті приховати укладення спірного договору ним особисто.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. З урахуванням наведених вище мотивів укладення удаваної угоди суд не може погодитись з твердженням відповідачки та її представника про те, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати день укладення оспорюваного договору 17.09.2004 року.

Встановлено, що ОСОБА_9, який помер 03.03.2010 року, до дня смерті фактично спірним приміщенням не користувався, і не чинив перешкод у користуванні ним позивачу та відповідачці ОСОБА_10

Після смерті батька, а саме 08.09.2010 року відповідачка ОСОБА_10 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне приміщення, і, на думку суду, саме 08.09.2010 року слід вважати початком перебігу строку позовної давності до заявленої позивачем вимоги про визнання удаваним в частині пайовика договору від 17.09.2004 року про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення у житловому будинку, оскільки твердження позивача про те, що він отримав відмову від ОСОБА_2 на свою вимогу оформити на нього право власності на половину спірного приміщення лише у 2012 році - не підтверджене належними та допустимими доказами.

Позовна заява позивача зареєстрована Франківським районним судом м. Львова 07.05 2013 року, тобто в межах передбаченого ст. 257 ЦК України строку позовної давності, а тому підстав для застосування вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмови в позові у зв'язку із пропуском строку позовної давності суд не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франіквського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 січня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.