ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 643/14820/15-ц

провадження № 22ц/818/917/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 в частині оскарження заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 травня 2017 року в складі судді Ференчук О.В.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2013 року померла його тітка ОСОБА_7

Зазначив, що згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 05 вересня 2007 року, ОСОБА_7 заповіла йому квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі довідки ЖБК № 292 «Світоч» від 15 червня 1992 року № 219.

Вказав, що заповіт є чинним, спадщину він прийняв шляхом подання 30 липня 2013 року відповідної заяви до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори.

Зазначив, що 29 січня 2014 року він звернувся до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте, йому відмовлено через накладення на спадкове майно арешту та заборони державній нотаріальній конторі видавати будь-які документи або свідоцтва про право на спадщину до вирішення спору у цивільній справі №643/18428/13-ц.

Вказав, що спір у зазначеній справі вирішено, у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання довідки недійсною, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання внесення пайового внеску, визнання права власності на частку квартири, визнання частково недійсним заповіту відмовлено.

Зазначив, що 11 березня 2015 року повторно звернувся до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте, йому відмовлено на підставі того, що у спадковій справі є заява від імені ОСОБА_3 від 02 березня 2015 року про не видачу будь-яких документів щодо спадщини після померлої ОСОБА_7 та копія позовної заяви про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю членів сімї, яку зареєстровано в канцелярії Московського районного суду м. Харкова 25 лютого 2015 року.

Вказав, що між ним та відповідачами з приводу спадкової квартири існує спір, що створює йому перешкоди для оформлення спадкових прав та є підставою для визнання за ним права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом.

Просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,39 кв. м., житловою площею 43,83 кв. м. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, померлої 15 червня 2013 року, судові витрати покласти на відповідачів.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 як спадкоємцем за заповітом право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, яка померла 15 червня 2013 року; стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн. по 1218,00 грн. з кожного.

На вказане заочне рішення суду 09 червня 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали заяву про його перегляд.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2017 року заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ОСОБА_5 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 рокускасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував того, що відсутні докази неможливості позивача оформити право власності на спірну квартиру; що ОСОБА_7 отримала довідку, на підставі якої їй належить квартира, шахрайським шляхом, та не була єдиною власницею квартири, їй належала лише ? частина; що пай за спірну квартиру сплачено у 1987 році ОСОБА_9 та Філімоновими, і на неї виникло право спільної сумісної власності у ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, як членів сімї; що спірна квартира придбана шляхом обміну ізольованих квартир на підставі рішення Київського районного народного суду м. Харкова від 26 січня 1988 року та обмінного ордера, тобто відповідачі приймали безпосередню участь у придбанні спірної квартири шляхом обміну своєї ізольованої однокімнатної квартири; що питання права ОСОБА_7 заповідати всю квартиру, а не її частину, вирішується в суді; що судом неправомірно відновлено провадження у справі, оскільки розгляд справи, до вирішення якої провадження зупинено, ще не закінчено.

19 січня 2018 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 та 26 грудня 2018 року від ОСОБА_4 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, у яких вони зазначили, що апеляційну скаргу підтримують, судове рішення вважають незаконним.

При цьому посилалися на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Бровченка І.О. від 06 грудня 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 травня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Бровченка І.О., Кіся П.В., Хорошевського О.М. від 06 грудня 2017 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Бровченка І.О., Бурлака І.В., Кіся П.В. від 10 липня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 643/2861/15-ц за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Харківське бюро технічної інвентаризації про визнання квартири спільною сумісною власністю членів сімї, визнання права на 1/3 частку в пайових внесках, сплачених за спірну квартиру за членами сімї ОСОБА_4, ОСОБА_3, визнання заповіту, складеного ОСОБА_7 на імя ОСОБА_1 дійсним в 1/3 частині спірної квартири.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року № 452/2017 постановлено ліквідувати Апеляційний суд Харківської області та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

На підставі Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 судді, які здійснювали правосуддя в Апеляційному суді Харківської області переведені до новоутвореного Харківського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року повідомлення про початок роботи Харківського апеляційного суду оприлюднено в газеті «Голос України» № 185 (6940).

03 жовтня 2018 року справу передано до Харківського апеляційного суду.

17 жовтня 2018 року за допомогою автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ ОСОБА_10 розподілено дану цивільну справу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року в складі колегії суддів Бурлака І.В., Кіся П.В., Яцини В.Б. апеляційне провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 в частині оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року в складі судді Ференчук О.В. повернуто ОСОБА_5

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що оскільки існують перешкоди у ОСОБА_1 для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, можливо визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, яке є винятковим способом захисту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на умовах договору найму ОСОБА_7 належала ізольована двокімнатна квартира №15 в будинку № 93-А Салтівського масиву м. Харкова, а ОСОБА_4 - однокімнатна квартира в с. Хролі, ПТФ «Заря» Харківського району Харківської області.

Відповідно до інформації виконавчого комітету Роганської селищної ради Харківського району Харківської області № 63 від 11 січня 2018 року згідно погосподарської книги за 1986-1990 роки в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до 1988 року. ОСОБА_4 на право зайняття кімнати в квартирі № 74, с. Хроли по вулиці ПТФ «Заря» видано ордер №0050.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 січня 1988 року задоволено позов ОСОБА_7, ОСОБА_3 про зобовязання бюро по обміну жилими приміщеннями Харківського міськвиконкому дати згоду на обмін квартир на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 з видачею обмінного ордеру на імя ОСОБА_7 з включенням в ордер невістки ОСОБА_4, племінниці ОСОБА_3 та неповнолітнього сина племінниці ОСОБА_5

На виконання судового рішення на імя ОСОБА_7 04 травня 1988 року видано обмінний ордер на право зайняття квартири № 52 жилою площею 43,38 кв. м. по проспекту Тракторобудівників, № 105 в м. Харкові на склад сімї з чотирьох осіб, в тому числі, невістки ОСОБА_4, племінниці ОСОБА_3, сина племінниці ОСОБА_5

Проте, ордер видано тільки на ОСОБА_7

Матеріали справи свідчать про те, що ордер в судовому порядку недійсним не визнавався.

З довідки ЖК «Світоч» №127 від 13 грудня 2013 року вбачається, що на час обміну квартир ОСОБА_11 (трикімнатної) на дві квартири ОСОБА_7 (двокімнатна) та ОСОБА_4 (однокімнатна) пай у сумі 2730,00 руб. та позика у Стройбанку Союзу у розмірі 3606,00 руб. виплачені до жовтня 1987 року. Обмін відбувся у 1988 році у судовому порядку.

Як вбачається з довідки Житлово-будівельного кооперативу «Светоч» №292 від 15 червня 1992 року, ОСОБА_7 є власником (пайщиком) трикімнатної ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 63,39 кв. м., житловою площею 43,83 кв .м. Позика у Стройбанку виплачена повністю станом на 01 вересня 1988 року. Паєнагромадження складає 6335,61 руб.

Згідно заповіту від 05 вересня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 за №8-787, ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_1 належну їй квартиру АДРЕСА_5.

Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 18 січня 2014 року №36363744 заповіт є чинним.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №1204456 від 30 жовтня 2013 року станом на 31 грудня 2012 року власником квартири № 52, що знаходиться у м. Харкові, проспект Тракторобудівників, № 105, є ОСОБА_7 на підставі довідки ЖБК «Светоч» № 292 від 15 червня 1992 року.

15 червня 2013 року ОСОБА_7 померла.

Після її смерті у Одинадцятій Харківській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №776/2013.

11 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_7

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 січня 2014 року державного нотаріуса Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Аль ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру № 52, що знаходиться у м. Харкові, проспект Тракторобудівників, № 105, після померлої ОСОБА_7, оскільки ним не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно та на вищезазначену квартиру накладено арешт ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року із зазначенням не видавати будь-які документи або свідоцтва про право на спадщину до вирішення спору по справі.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що правовстановлюючих документів у ОСОБА_1 немає і на сьогоднішній день. Їх утримує ОСОБА_3

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2014 року у справі № 643/18428/13-ц в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, Житлового кооперативу «Світоч», Комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації, Харківської міської ради, про визнання довідки недійсною, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання внесення пайового внеску, визнання права власності на частку квартири, визнання частково недійсним заповіту відмовлено. Накладений ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року арешт на квартиру АДРЕСА_6 та заборону Одинадцятій Харківській державній нотаріальній конторі видавати будь-які документи або свідоцтва про право на спадщину скасовано.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року, яку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2015 року, відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про перегляд зазначеного рішення за нововиявленими обставинами.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 березня 2015 року державного нотаріуса Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначену квартиру на підставі того, що у спадковій справі є заява від імені ОСОБА_3 від 02 березня 2015 року про не видачу будь-яких документів щодо спадщини після померлої ОСОБА_7 та копія позовної заяви про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю членів сімї, яку зареєстровано в канцелярії Московського районного суду м. Харкова 25 лютого 2015 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2016 року провадження у справі зупинено до розгляду справи №643/2861/15-ц за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ЖК «Світоч» про визнання спільної сумісної власності на квартиру.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року провадження у справі відновлено на підставі того, що ОСОБА_1 виключений з числа відповідачів у вищевказаній справі.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 звернулись до Московського ВП ГУНП Харківської області та прокуратури Московського району Харківської області із заявами про вчинення кримінальних правопорушень щодо незаконного отримання ОСОБА_7 довідки ЖБК «Светоч» та заволодіння їх майном шахрайським шляхом; відкрито чотири кримінальних проваджень, які обєднані у одне №0004754.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2017 року провадження у справі №643/2861/15-ц зупинено до вирішення кримінальних проваджень №0004794 від 05 серпня 2017 року за частиною 1 статті 190 КК України та №0000923 від 22 серпня 2017 року за частиною 4 статті 190 КК України.

З довідки голови ЖБК «Світоч» від 22 вересня 2014 року вбачається, що будь-яка інформація на підтвердження сплати пайового внеску у 1988 році балансової вартості квартири АДРЕСА_7 Н.Ф., ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 відсутня, а також у звязку зі спливом строку давності відсутнє рішення загальних зборів членів кооперативу про прийняття до ЖБК «Світоч» будь-кого з членів цієї сімї.

Згідно відповіді архівного відділу виконавчого комітету Харківської міської ради від 22 травня 2015 року №Ш-19, рішення виконавчого комітету Московської районної ради про передачу квартири АДРЕСА_8, в ЖК «Світоч» ОСОБА_7 та членам сімї ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та відкриття особового рахунку на ОСОБА_7, а також про оплату ссуди чи паю у 1988 році на зберіганні в архівному відділі Харківської міської ради не виявлено.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №111629056 від 24 січня 2018 року вбачається, що на квартиру АДРЕСА_9 накладено арешт ухвалою Московського районного суду від 12 січня 2018 року.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Матеріали справи свідчать про те, що 15 червня 1992 року правлінням ЖБК «Світоч» на імя ОСОБА_7, пайщика трикімнатної квартири АДРЕСА_3, видано довідку №219 із зазначенням балансової вартості квартири в 6335,61 руб. про повне погашення паю станом на 01 вересня 1988 року. Таким чином, власником спірної квартири є ОСОБА_7

05 вересня 2007 року ОСОБА_7 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_1

15 червня 2013 року ОСОБА_7 померла.

На час перегляду справи в суді апеляційної інстанції заповіт є чинним, не скасований, не визнаний недійсним. Право власності на спірну квартиру за іншими особами не зареєстровано.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 спадщину прийняв вчасно, однак, оформити право на спадщину у звязку з тим, що відповідачі чинять йому перешкоди у його оформленні, він не може.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 неодноразово звертався до нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, йому було відмовлено у цьому.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що відповідачі не надають ОСОБА_1 правовстановлюючих документів; їх чисельні звернення до правоохоронних органів, органів прокуратури, суду, частину з яких залишено без задоволення, а по іншій частині зупинено їх розгляд, перешкоджають йому в отриманні свідоцтва про право на спадщину, чим порушуються його права як власника майна.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи, що єдиний спосіб захисту прав ОСОБА_1 є визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив його позов.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачем не оскаржувались до суду постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та відповідачем у справі має бути нотаріальна контора, є необґрунтованими, оскільки позивачу належить право вибору способу захисту свого права.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_7 отримала довідку, на підставі якої їй належить квартира, шахрайським шляхом, судова колегія не приймає до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження з цього приводу триває, та вироку суду щодо цього на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції немає.

Клопотання щодо зупинення провадження у справі учасники справи в суді апеляційної інстанції не підтримали.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 . ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

ОСОБА_14

Повний текст постанови складено 28 грудня 2018 року.