Справа № 131/716/18
Провадження № 22-ц/801/287/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 рокуСправа № 131/716/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач: Виконавчий комітет Іллінецької міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Іллінецького району Вінницької області», Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Іллінецької міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року, постановлене у складі судді Олексієнка О.Ю., о 11:50 год. в приміщенні Іллінецького районного суду Вінницької області,

встановив:

В травні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом до виконавчого комітету Іллінецької міської ради про визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Іллінецькою міською радою були прийняті рішення № 35 від 19 лютого 2009 року і № 26 від 21 лютого 2013 року «Про видачу ордера на заселення житла (квартири) АДРЕСА_1 для сім'ї гр. ОСОБА_4, члени якої є потерпілими внаслідок аварії Чорнобильської АЕС».

Станом на 21 листопада 2017 року на неодноразові письмові звернення до Іллінецької міської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_3, всупереч вказаним вище рішенням, уповноваженими посадовими особами Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області не видано належних дозвільних документів для оформлення права власності на житло (квартиру) АДРЕСА_1 для сім'ї гр. ОСОБА_4.

Позивачі вважають, що відповідач по справі - виконком Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області зобов'язаний був після закінчення будівництва АДРЕСА_2 передати сім'ї гр. ОСОБА_4 житло (квартиру) АДРЕСА_1 шляхом підписання акту прийому-передачі для послідуючої реєстрації даної квартири у бюро технічної інвентаризації.

Позивачами зазначено, що у відповідності до ст. 344 Цивільного кодексу України, право власності на вказану квартиру в них виникло за набувальною давністю, оскільки фактично сім'я гр. ОСОБА_4 з лютого 2000 року проживає і користується у законний спосіб житлом (квартирою) АДРЕСА_3, а також всіма видами комунальних послуг у вказаному житлі (квартирі), за які здійснюється плата за відповідними особовими рахунками абонента без заборгованості, а тому позивачі просили суд визнати за ними право приватної власності на житло (трикімнатну квартиру) АДРЕСА_1 площею 79,3 кв.м., яка складається з: 1-а кімната площею 13,40 кв.м., 2-а кімната площею 12,50 кв.м., 3-а кімната площею 22,30 кв.м., коридор площею 8,9 кв.м., вбиральня площею 1,4 кв.м., ванна площею 2,7 кв.м., кухня площею 10,2 кв.м., лоджія площею 7,1 кв.м.; зобов'язати КП «Бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за позивачами в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 площею 79,3 кв.м., яка складається з: 1-а кімната площею 13,40 кв.м., 2-а кімната площею 12,50 кв.м., 3-а кімната площею 22,30 кв.м., коридор площею 8,9 кв.м., вбиральня площею 1,4 кв.м., ванна площею 2,7 кв.м., кухня площею 10,2 кв.м., лоджія площею 7,1 кв.м..

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що з наданих позивачами письмових доказів неможливо визначити момент, коли позивачі добросовісно заволоділи спірним майном, а відтак неможливо встановити відкрите та безперервне володіння ним понад десять років.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та помилково не врахував, що відповідачем, виконавчим комітетом Іллінецької міської ради визнано позов, що відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України є підставою для його задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Іллінецької міської ради від 09.02.2000 за № 22 здійснено попередній розподіл квартир в будинку № 12 по вул. Польовій в м. Іллінці особам, які потерпіли внаслідок аварії на ЧАЕС без права вселення і видачі ордера. Зокрема проведено попередній розподіл 3-х кімнатної квартири без номера за вищевказаною адресою громадянину ОСОБА_4, склад сім'ї, якого складається з п'яти чоловік.

Згідно рішень Іллінецької міської ради від 19.02.2009 за № 35 та від 21.02.2013 за № 26 вирішено видати ордер на заселення житла АДРЕСА_4 сім'ї ОСОБА_4, яка складається з п'яти осіб, після відчуження житла АДРЕСА_5.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_4 та члени його сім'ї не набули право власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки у справі відсутні докази, які вказують на час, з якого позивачі добросовісно заволоділи спірним майном. Так за змістом рішення виконавчого комітету Іллінецької міської ради від 19.02.2009 року за № 35, саме цим рішенням вирішено видати ордер на вселення сім'ї ОСОБА_4 складом 5 чоловік, а тому відсутні правові підстави вважати, що позивачі користуються спірним майном понад 10 років.

Відкритість користування спірним майном не є достатньою підставою для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «ОлександрВолков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

В даному випадку позивачі не позбавлені можливості захистити свої права та інтереси у інший спосіб, адже державою забезпечений чіткий механізм, що регулює питання набуття громадянами права приватної власності на житло, передбачений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

По справі встановлено, що виконавчий комітет Іллінецької міської ради не заперечує права позивачів на користування квартирою АДРЕСА_1 площею 79,3 кв.м.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивачі позбавлені можливості у інший спосіб ніж звернення до суду із цим позовом реалізувати своє право на житло, не заслуговують на увагу, а сам по собі факт визнання відповідачем позовних вимог не є безумовною підставою для їх задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, доводами скарги не спростовується, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук