КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача КорчукаО.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», в якому просив поновити його на роботі, стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що відповідно до наказу ДП «Укрспирт» від 10.07.2017 він призначений на посаду заступника директора ДП «Укрспирт». Наказом № 158-к від 17.07.2017 його було звільнено з 17.07.2017 із займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

14.07.2017 ним була подана та зареєстрована заява про звільнення за власним бажанням. На заяві була поставлена резолюція: «До наказу з відпрацюванням 14 днів». Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, що укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Таким чином, він за два тижні попередив керівництво про звільнення, у свою чергу підприємство попередило його про відпрацювання 14-ти днів. 18.07.2017 скориставшись своїм правом, позивачем була подана та зареєстрована заява про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням від 14.07.2017. Натомість, коли він звернувся у відділ кадрів, йому повідомили, що його звільнили 17.07.2017, тобто до закінчення строку відпрацювання. Наказ на звільнення був підписаний іншим заступником директора ОСОБА_6, натомість заступнику директора ОСОБА_7, який розглядав його заяви, про звільнення не було нічого відомо. Крім того, вказував, що він 17.07.2017 був відсутній на роботі через поганий стан здоров'я і був вимушений звернутися до лікарні. Зазначав, що такі дії відповідача грубо порушують його права, а звільнення із займаної посади є необгрунтованим та незаконним, а відтак наказ про звільнення підлягає скасуванню. Крім того, відповідачем не проведено кінцевого розрахунку, не виплачено заробітну плату, а трудову книжку було видано лише 07.08.2017.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2018 позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «УКРСПИРТ» № 158-к від 17.07.2017 про звільнення ОСОБА_3 Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника директора ДП «УКРСПИРТ». Стягнуто з ДП «УКРСПИРТ» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 10.07.2017 по 17.07.2017 в сумі 5 588,10 грн. Стягнуто з ДП «УКРСПИРТ» на користь ОСОБА_3, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 249 229,26 грн. Стягнуто з ДП «УКРСПИРТ» на користь держави судовий збір в сумі 3 051,10 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, що складає суму 23 470,00 грн. (а.с. 112-119).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вказує, що суд дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача, оскільки останній був звільнений ДП «Укрспирт» правомірно, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2018 відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву (а.с. 133).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.08.2018 справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 138).

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів апеляційного суду міста Києва на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03.10.2018 визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Оніщук М.І., судді: Українець Л.Д., Шебуєва В.А. (а.с. 148).

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа ухвалою Київського апеляційного суду від 10.10.2018 прийнята до провадження новоутвореного суду та призначена до розгляду (а.с. 149-150).

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене відповідно до вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у виниклих між сторонами правовідносинах мало місце порушення відповідачем трудових прав позивача.

Суд апеляційної інстанції вважає ухвалене судом рішення законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно записів у трудовій книжці серія НОМЕР_1 від 03.07.2001, ОСОБА_5 10.07.2017 на підставі наказу №155-К від 05.07.2017 призначений на посаду заступника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт».

14.07.2017 позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням.

Відповідно до Акту №4 від 14.07.2017 про відсутність заяви на звільнення, складеного працівниками Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» ОСОБА_5 звертався до канцелярії підприємства із заявою про звільнення від 14.07.2017, яку було зареєстровано під №5592.

Наказом від 17.07.2017 за №158-К ОСОБА_5 звільнений з посади заступника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, згідно з поданою заявою.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за липень 2017 року керівництва Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» ОСОБА_3 17.07.2017 був відсутній на робочому місці.

Згідно довідки від 17.07.2017 виданої Київською міською клінічною лікарнею №3 ОСОБА_5 17.07.2017 знаходився на лікуванні в гнійній хірургії Київської міської клінічної лікарні №3, лікарем проведено обстеження ОСОБА_3 та рекомендовано лікування.

18.07.2017 ОСОБА_5 повідомив відповідача про відкликання ним заяви від 14.07.2017 про звільнення за власним бажанням (згідно відмітки на заяві, її 18.07.2017 отримала секретар канцелярії адміністрації господарчого управління Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт».

Відповідно до Акту про відмову ставити підпис про ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки від 18.07.2017 складеним працівниками Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» вбачається, що ОСОБА_5 18.07.2017 у відділі кадрів підприємства отримав копію наказу від 17.07.2017 про звільнення та сфотографував його, однак поставити свій підпис про ознайомлення та отримання наказу категорично відмовився. Також ОСОБА_3 відмовився отримати власну трудову книжку.

Відповідно до Акту про відсутність заяви від 18.07.2017 складеним працівниками Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» вбачається, що до канцелярії підприємства звернувся ОСОБА_5 з вимогою зареєструвати його заяву про відкликання попередньої заяви на звільнення. Вказана заява була зареєстрована під №5627 18.07.2017.

Згідно до листів Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 17.07.2017 та 28.07.2017 адресованих ОСОБА_5 вбачається, що останньому повідомлено про те, що його з 17.07.2017 звільнено з посади за власним бажанням, у зв'язку з чим йому у відділі кадрів підприємства необхідно особисто отримати трудову книжку.

Згідно бухгалтерської довідки, виданої Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» №5-2/198 від 01.12.2017 ОСОБА_5 з 10.07.2017 по 17.07.2017 на посаді заступника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» у зв'язку із звільненням 17.07.2017 згідно статті 38 КЗпП України нараховано розрахункові виплати в сумі 5 588,10 грн. (заробітна плата за липень 2017 року).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Виходячи з вищевикладеного, працівникові надається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем при звільненні позивача не було дотримано вимог трудового законодавства, що є підставою для ухвалення рішення про поновлення на роботі.

При цьому, слід зазначити, що не дотримання відповідачем при звільненні позивача вимог ст. 38 КЗпП України є самостійною і достатньою підставою для висновку про незаконне звільнення та, як наслідок, поновлення на роботі.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Із пункту 5 Порядку, вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 249 229,26 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де: 1117,62 грн. (розмір середньоденної заробітної плати за день відповідно до довідки про доходи) х 223 днів (кількість днів вимушеного прогулу).

Крім того, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 5 588,10 грн., оскільки на день звільнення з роботи 17.07.2017 відповідачем не було проведено з позивачем остаточний розрахунок.

На підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції встановивши, вказані обставини з урахуванням наведених норм трудового законодавства, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем порушено визначену законом процедуру вивільнення працівника, у зв'язку з чим позивача звільнено без законної підстави, що відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого вірно розраховано судом першої інстанції та не оскаржено відповідачем.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про можливість звільнення позивача до спливу 14 днів, визначених законом, є безпідставними і необґрунтованими.

З вищенаведеного вбачається, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, яке спрямоване на захист порушених трудових прав працівника.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва