КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/186/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Київ

справа № 755/9928/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретарів судового засідання Шепель К.В., Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ», подані через представника Стусову Юлію Михайлівну, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року, ухвалені в складі судді Тітова М.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ» Савченко Олексій Сергійович про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Інтеркабель Київ» та просив суд визнати розірваним трудовий договір на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з дня ухвалення рішення суду, зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з дня ухвалення рішення суду, видати трудову книжку, стягнути заборгованість по заробітній платі та відпускним в сумі 3442 грн. 90 коп., компенсацію втрати частини доходів в зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати в сумі 232 грн. 40 коп., заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та 10000 грн. моральної шкоди.

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив: змінити формулювання причини звільнення із «звільнений за прогул без поважних причин», п. 4 ст. 40 КЗпП України на «звільнений за власним бажанням» - ст. 38 КЗпП України і дату звільнення з 21.11.2016 року на день ухвалення рішення суду, зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та відпускним в сумі 543 грн. 97 коп., компенсацію втрати частини доходів в зв'язку з порушенням встановлених строків їх виплати в сумі 485 грн. 09 коп., заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та затримку розрахунку в сумі 48 783 грн. 51 коп. та по день ухвалення рішення суду, відшкодування моральної шкоди - 15000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з посади водія навантажувача цеху кабельно-провідникової продукції з «за прогули без поважної причини» (п. 4 ст. 40 КЗпП України) на «за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України» та дату звільнення на 14.08.2017 року.

Стягнуто з відповідача ТОВ «Інтеркабель Київ» на користь ОСОБА_3 47 634 грн. 28 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року з ТОВ «Інтеркабель Київ» стягнуто на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 грн., а на користь держави - судовий збір в сумі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням, відповідач ТОВ «Інтеркабель Київ» через представника Стусову Ю.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на неправильне та неповне встановлення обставин судом першої інстанції.

ОСОБА_3 з невідомих підстав був відсутній на роботі з 26 вересня 2016 року по 21 листопада 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи належними доказами: копією службової записки ОСОБА_5; копіями актів від 30 вересня 2016 року, 28 жовтня 2016 року та від 21 листопада 2016 року про відсутність ОСОБА_3 на роботі; копіями табелів обліку робочого часу.

ОСОБА_3 в період з 19 по 30 вересня 2016 року не подавав заяв про відпустку та про звільнення, що підтверджується витягом із журналу вхідної кореспонденції ТОВ «Інтеркабель Київ». Представники відповідача неодноразово телефонували позивачу, намагалися з'ясувати причини його відсутності, пропонували надати пояснення, але жодного разу позивач так і не навів причин, з яких він не з'являється на роботі.

В подальшому представники відповідача повідомляли позивача про необхідність отримати трудову книжку та розрахунок у зв'язку зі звільненням за прогули. У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 неодноразово відмовлявся отримати розрахунок при звільненні за прогули, ТОВ «Інтеркабель Київ» вимушене було депонувати відповідні кошти на рахунку у банку, що підтверджується реєстрами депонованої заробітної плати, квитанціями, відомостями про видачу грошей. ( а.с. 119-145, том 1).

24 листопада 2016 року ОСОБА_3 направив поштою заяву про звільнення за власним бажанням, в якій просив звільнити його з роботи за власним бажанням, трудову книжку направити на адресу проживання, а грошову суму перерахувати на зазначений у заяві картковий рахунок в ПАТ «Кредобанк».

Проте на час надходження заяви позивач вже був звільнений за прогули, тому його заява не могла бути задоволена. Крім того, на той час ПАТ «Кредобанк» було завершене обслуговування зарплатного проекту ТОВ «Інтеркабель Київ» та 30 листопада 2016 року був закритий рахунок для здійснення зарахування коштів в межах обслуговування зарплатного проекту.

Після того, як ОСОБА_3 відмовився отримати трудову книжку після судового засідання 11.07.2017 року, відповідач направив йому трудову книжку поштою.

Зі змісту заяви ОСОБА_3 від 20.09.2016 року про надання відпустки вбачається, що не міститься доказів подання заяви власнику або уповноваженому органу. Підписи працівників ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які містяться на заявах, не є належними доказами подання таких заяв у встановленому законодавством порядку, оскільки відповідні особи не мали права звільняти або приймати на роботу та отримувати вхідну кореспонденцію. Крім того, оригінали заяв позивачем суду не надані.

Отже, матеріали справи не містять доказів подання позивачем заяв про надання щорічної відпустки та про звільнення у період з 19 по 30 вересня 2016 року. Оскільки позивач був відсутній на роботі з 26 вересня по 21 листопада 2016 року без поважних причин, його звільнення є обґрунтованим і законним, а тому підстави для задоволення його позовних вимог - відсутні.

Після звільнення позивача за прогули, пропозиції отримати трудову книжку, розрахунок йому неодноразово повідомляли телефоном, але він жодного разу не з'явився, вимогу про розрахунок у зв'язку зі звільненням за прогули позивач не пред'являв. Також письмову згоду на надіслання трудової книжки поштою у зв'язку зі звільненням за прогули позивач не надавав. Тому відсутні жодні підстави для стягнення грошових коштів за час вимушеного прогулу та компенсації за втрату частини доходів.

Кошти для розрахунку з позивачем були депоновані у банку у зв'язку з їх фактичним неотриманням ОСОБА_3 Лише після отримання в суді банківських реквізитів позивача відповідач перерахував йому суму грошових коштів, що виплачуються у зв'язку зі звільненням - 2898 грн. 85 коп.

Враховуючи, що відповідач не порушував прав позивача, то і підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відповідач не вбачає.

Також вважає, що суд не врахував, що позивачем пропущений строк для звернення до суду за захистом своїх прав, передбачений ст. 233 КЗпП України. Позивач пропустив місячний та тримісячний строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому позивач не просив поновити відповідний строк та не навів поважних причин пропуску цього строку. Суд не навів у оскаржуваному рішенні підстав, з яких він відхиляє аргументи та доводи відповідача, що є порушенням норм процесуального права.

Також відповідач просить скасувати додаткове рішення у справі про розподіл судових витрат, оскільки відповідач не був повідомлений про дату та час судового засідання, в якому було розглянуто це питання. Крім того, відповідач оскаржив основне рішення про задоволення позовних вимог, а тому вважає, що при скасуванні основного рішення повинне бути скасоване і додаткове рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року залишити без змін. Зазначає, що його звільнення не було пов'язане з намаганням ухилитись від відповідальності за порушення трудового законодавства. Відповідач не заперечує, що підписи на його заявах про відпустку та звільнення належать ОСОБА_7 та ОСОБА_6, проте перекручує показання свідка ОСОБА_6, який зазначив, що на заявах стоїть його підпис, та він особисто не телефонував, а акти про відсутність на роботі підписав тому, що до нього звернулись з таким проханням.

Позивачу не повідомляли тривалий час про те, чи видано наказ про його звільнення чи ні, а тому він не пропустив строк звернення до суду. Спір про незаконність звільнення міг мати місце, якби він був звільнений за прогул без поважної причини до спливу двотижневого строку попередження, а в даному випадку такі підстави відсутні. ТОВ "Інтеркабель Київ" лише 05 вересня 2017 року перераховувало йому належні при звільненні кошти, коли спір вже розглядався судом. Вважає необґрунтованими вимоги апелянта щодо розміру витрат на представництво інтересів в суді, оскільки апеляційна скарга є видозміненою відповіддю на позовну заяву.

В судовому засіданні представник відповідача Аксаітова М.Ю. підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що працюючи з 05 лютого 2008 року водієм автонавантажувача цеху кабельно-провідникової продукції ТОВ «Інтеркабель Київ», він 22 вересня 2016 року подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України та заяву про надання йому невикористаної відпустки, яку він вирішив використати до звільнення.

За встановленим у відповідача порядком звільнення працівників, він погодив звільнення з начальником цеху кабельно-провідникової продукції ОСОБА_5 та начальником відділу з техніки безпеки ОСОБА_10, які поставили на його заяві відповідні резолюції, і передав її виконуючій обов'язки начальника відділу кадрів ОСОБА_11 Виконуюча обов'язки начальника відділу кадрів ОСОБА_11 порахувала кількість днів невикористаної ним відпустки і повідомила, що він не використав 14 днів відпустки, а тому йому буде надана відпустка з 27 вересня по 10 жовтня 2016 року і 10 жовтня 2016 року він має з'явитись для отримання трудової книжки, а належна йому заробітна плата та відпускні будуть перераховані на його картковий рахунок.

10 жовтня 2016 року він прибув в ТОВ «Інтеркабель Київ» для отримання трудової книжки, наказу про звільнення та розрахунку, оскільки належні йому заробітна плата за вересень 2016 року та відпускні на його банківську картку не надійшли. Проте виконуюча обов'язки начальника відділу кадрів повідомила, що його заява не підписана директором Савченком О.С. і йому з питання звільнення необхідно звернутись безпосередньо до нього.

Від директора Савченка О.С. він почув, що його не звільнять з роботи, поки він не відшкодує шкоду підприємству, що виникла в результаті крадіжки продукції з цеху або не назве осіб, які здійснили крадіжку. Вислухавши безпідставні звинувачення, позивач залишив заяву про звільнення у директора, вийшов з кабінету і став шукати ліки в зв'язку з тим, що у нього підвищився кров'яний тиск. На вимогу начальника охорони ОСОБА_12 позивач віддав йому електронну перепустку і залишив територію ТОВ «Інтеркабель Київ».

Після спілкування 10.10.2016 року з директором товариства стан здоров'я позивача погіршився і він був змушений лікуватися декілька днів після гіпертонічного нападу. Оговтавшись від хвороби він почав телефонувати до відповідача довідатись про те, коли він може отримати трудову книжку та розрахунок, бо належна заробітна плата та відпускні на його банківську картку перераховані не були, але відповідальні працівники не повідомляли, чи звільнений чи ні він з роботи, і коли буде перерахована зарплата і відпускні.

В зв'язку з тим, що під час подання заяви про звільнення він не міг подумати, що його права будуть грубо порушуватись керівництвом відповідача, він подав заяву про звільнення в одному екземплярі, яку залишив у директора Савченка О.С., і не зробив собі її копії, бо зазвичай всі заяви подаються на підприємстві в одному екземплярі, а тому був змушений повторно направляти заяву про звільнення поштою 24 листопада 2016 року.

Відповідно до довідки Оболонського відділення Управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 21.02.2017 року у вересні 2016 року йому був нарахований заробіток 2130 грн. 30 коп., а в листопаді 2016 року - компенсація за невикористану відпустку 2146 грн. 50 коп. і таким чином за вирахуванням податків, він мав отримати на руки у вересні 2016 року 3442 грн. 90 коп.

У зв'язку з грубим порушенням його трудових прав: незвільнення з роботи згідно поданої заяви в визначений трудовим законодавством строк, не видачею трудової книжки, що потягло вимушений прогул, непроведення розрахунку в день звільнення і до цього часу, позивачу завдано моральної шкоди, бо заробітна плата була основним і єдиним джерелом доходів, він з дружиною живуть на одну зарплату дружини і змушені відмовляти собі в їжі та інших побутових потребах. Грубе порушення трудових прав призвело до психологічного надриву, що стало причиною захворювання на цукровий діабет, яким ніколи не хворів, і як наслідок - ампутації мізинця на правій нозі. Недостатність засобів для лікування і харчування стало поводом для сварок в сім'ї, порушення сталого ритму життя. Він відчуває себе беззахисним перед свавіллям посадових осіб відповідача, що завдає позивачу моральних страждань.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05 лютого 2008 року позивача ОСОБА_3 прийнято до цеху кабельно-провідникової продукції ТОВ «Інтеркабель Київ» водієм навантажувача з оплатою праці згідно штатного розкладу.

Відповідно до п.2 наказу № 119-к від 21 листопада 2016 року позивача звільнено з роботи за прогули без поважної причини (з 26 вересня не з'являється на роботу), за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Однак позивачем надано суду фотокопію заяви від 20 вересня 2016 року про надання щорічної відпустки з 25 вересня 2016 року на 15 днів та додаткову відпустку 3 дні, на якій знаходиться резолюція в.о. начальника виробництва ОСОБА_13 та в.о. технічного директора ОСОБА_6 про погодження відпустки.

Крім того, позивачем надано фотокопію заяви про звільнення його з роботи за власним бажанням з 10 жовтня 2016 року, яка також погоджена в.о. начальника виробництва ОСОБА_13 та в.о. технічного директора ОСОБА_6

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив, що резолюція на заявах про надання відпустки і звільнення написані ним.

Задовольняючи позовні вимоги про зміну формулювання причин звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних доказів тих обставин, що працівники відповідача з'ясовували у ОСОБА_3 питання щодо його неявки на роботу, суду не надано. З часу написання позивачем заяви на звільнення ТОВ «Інтеркабель Київ» жодних повідомлень та листів йому не направляв, лише в своїх запереченнях на позов від 11 липня 2017 року представником відповідача зазначено про звільнення позивача 21 листопада 2016 року за прогули без поважної причини та додано копію відповідного наказу.

Також судом враховано, що за відсутності даних про вирішення заяви про звільнення позивачем 24 листопада 2016 року повторно подано відповідачу заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням ( направлено поштою), в якій позивач також просив трудову книжку відправити з повідомленням на його адресу проживання, а належні до виплати кошти просив перерахувати на його картковий рахунок. Дана заява отримана відповідачем 06 грудня 2016 року.

Таким чином, враховуючи обставини зазначені позивачем, копії його заяв про звільнення та про надання відпустки, ненадання відповідачем суду жодних доказів того, що від позивача за прогул вимагалися пояснення, а також ті обставини, що про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України позивач дізнався лише після подачі позову до суду та те, що він 24.11.2016 року направив повторно заяву про звільнення за власним бажанням, то суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач мав звільнити ОСОБА_3 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України 10 жовтня 2016 року, а тому позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення підлягають задоволенню.

Також судом було встановлено, що позивач був присутній на роботі 10 жовтня 2016 року, проте відповідний розрахунок при звільненні з ним проведений не був та належним чином оформлена трудова книжка також не видана, лише 14 серпня 2017 року позивачем отримано цінний лист, в якому відповідач надіслав йому трудову книжку та наказ від 21 листопада 2016 року про його звільнення з роботи, а 05 вересня 2017 року на його картковий рахунок відповідачем перераховано 2898,85 грн.

Враховуючи, що позивачем трудова книжка отримана лише 14 серпня 2017 року, а остаточний розрахунок отримано 05 вересня 2017 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зміни дати звільнення з 21 листопада 2016 року на 14 серпня 2017 року, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними і обґрунтованими, оскільки висновки суду відповідають наявним у матеріалах справи доказам та нормам матеріального права.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

За змістом наведеної правової норми, праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов'язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Отже працівник може одночасно із заявою про звільнення за власним бажанням подати заяву про надання йому невикористаної відпустки або її частини. В такому випадку днем звільнення буде останній день відпустки, навіть якщо цей день буде поза межами встановленого у статті 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про наступне звільнення.

Застосована у частині першій статті 3 Закону України «Про відпустки» правова конструкція у вигляді словосполучення «має бути надано» означає обов'язок роботодавця як сторони трудового договору перед звільненням з роботи працівника (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) за бажанням останнього надати йому невикористану відпустку і звільнити його з роботи в останній день такої відпустки. При цьому зазначений обов'язок роботодавця не залежить від його волевиявлення та від будь-яких інших обставин, в тому числі виробничого характеру. Власник або уповноважений ним орган за законом не наділяється правом щодо висунення будь-яких вимог до працівника при звільненні його за власним бажанням.

Доводи апеляційної скарги відповідача полягають в тому, що судом безпідставно були прийняті до уваги заяви ОСОБА_3 про надання йому відпустки та про звільнення за власним бажанням з 10 жовтня 2016 року, які фактично відповідачу подані не були, адже вони не зареєстровані у журналі реєстрації вхідної кореспонденції, а надані суду фотокопії не можуть бути визнані належними доказами, оскільки докази подаються до суду лише в оригіналі, а оригінали заяв позивачем суду не надані.

Проте зазначені доводи колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту заяв ОСОБА_3 від 20 вересня 2016 року про надання відпустки з 25 вересня 2016 року та про звільнення за власним бажанням з 10 жовтня 2016 року, обидві заяви погоджені з в.о. начальника виробництва ОСОБА_5 та в.о. технічного директора ОСОБА_6, а надання додаткової відпустки - також інженером з ОП ОСОБА_10

Враховуючи, що подання працівником роботодавцю оригіналів заяв виключає можливість працівника мати на руках оригінали вказаних заяв, судом першої інстанції було правильно прийнято до уваги покази свідка ОСОБА_6, який підтвердив, що резолюція на заяві ОСОБА_3 була проставлена ним.

За встановлених обставин факт відсутності реєстрації цих заяв у журналі вхідної кореспонденції не дає підстав вважати, що такі заяви позивачем не подавались.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у наданому витягу з журналу вхідної кореспонденції за період з 19 по 30 вересня 2016 року відсутні будь-які заяви працівників відповідача щодо вирішення кадрових питань, а зареєстрована лише кореспонденція, що стосується господарської діяльності відповідача ( а.с. 59, т. 1). Проте, як вбачається із табеля обліку робочого часу, у другій половині вересня 2016 року відпустка була надана двом працівникам ( початок відпустки припадав на 23 та 26 вересня), а у жовтні 2016 року - п'яти працівникам, проте заяви цих працівників у журналі обліку вхідної кореспонденції також відсутні.

Отже, всупереч вищенаведеним вимогам трудового законодавства відповідач не виконав свій обов'язок щодо розірвання трудового договору з позивачем із вказаної ним підстави.

Заперечуючи факт подання заяв про надання відпустки та про звільнення за власним бажанням з 10 жовтня 2016 року, представник відповідача посилається на здійснення позивачем прогулу без поважних причин, починаючи з 26 вересня 2016 року.

Проте подані на підтвердження зазначених обставин представником відповідача докази є суперечливими між собою, складені з порушенням вимог трудового законодавства, а тому правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції.

Так, представником відповідача надано суду службову записку начальника виробництва ОСОБА_5 на ім'я Генерального директора ТОВ «Інтеркабель Київ» від 21.11.2016 року, в якій він зазначає, що водій навантажувача ОСОБА_3 відсутній на роботі з 26.09.2016 року по 21.11.2016 року без поважних причин та просить його звільнити за прогул. Також надано акти від 30.09.2016 року, 28.10.2016 року та 21.11.2016 року про відсутність на роботі позивача з 26.09.2016 року по 21.11.2016 року без поважних причин, на телефонні дзвінки не відповідає.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом вимог ч. 1 та 3 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Таким чином, з'ясування причин відсутності працівника на роботі повинно відбуватися шляхом витребування письмового пояснення від працівника відповідно до п.1 ст. 149 КЗпП України.

Відповідно до наданих відповідачем актів, перший акт про відсутність позивача на роботі складено 30 вересня 2016 року. В акті зазначено, що з 26 по 30 вересня 2016 року ОСОБА_3 - водій навантажувача відсутній на роботі без поважних причин, на телефонні дзвінки не відповідає.

Однак зазначена в акті інформація суперечить змісту табелю обліку робочого часу за період з 16 по 30 вересня 2016 року, в якому зазначено, що ОСОБА_3 з 16 по 30 вересня 2016 року був відсутній на роботі за невиявлених обставин. ( а.с. 162-163, т. 1).

В акті від 28 жовтня 2016 року також зазначено, що з 26 вересня 2016 року по 28 жовтня 2016 року ОСОБА_3 відсутній на роботі без поважних причин, на телефонні дзвінки не відповідає.

Зазначена інформація також суперечить наданим відповідачем табелям обліку робочого часу за період з 1 по 15 жовтня 2016 року (І табель) та з 16 по 31 жовтня 2016 року (ІІ табель), оскільки в них також стоїть позначка «І» - відсутність за невиявлених обставин (а.с. 158-161, т. 1).

Облік щодо працівника ОСОБА_3 з позначкою «прогул» зазначено в табелях обліку робочого часу лише за період з 01 по 21 листопада 2016 року.

Разом з тим, в акті від 21 листопада 2016 року міститься таке ж саме формулювання, як і попередніх актах : «відсутній на роботі без поважних причин, на телефонні дзвінки не відповідає». Однак відповідачем не надано доказів тих обставин, що ним з'ясовувались причини неявки позивача на роботу, і з'ясована ним інформація стала підставою для зміни формулювання причин неявки у табелі обліку робочого часу та вказівки замість «нез'явлення за нез'ясованих причин» на «прогул» з 01 листопада 2016 року.

Не зважаючи на зафіксований в актах тривалий термін невиходу працівника на роботу - з 26 вересня по 21 листопада 2016 року, відповідачем не надано суду доказів направлення ОСОБА_3 письмової вимоги надати пояснення причин відсутності на робочому місці.

Також судом правильно встановлено і в суді апеляційної інстанції підтверджено представником відповідача ту обставину, що копія наказу про звільнення відповідачем позивачу не направлялась.

З викладеного вбачається, що всупереч вимогам ст.149 КЗпП України відповідач не вимагав від позивача письмових пояснень щодо причин невиходу не роботу, та жодного разу за період до видання наказу про звільнення за прогул не звернувся з письмовою вимогою надати такі пояснення.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача, що працівники ТОВ «Інтеркабель Київ» у телефонних розмовах з позивачем просили його надати письмові пояснення, - жодними належними та допустимими доказами не підтверджується. Навпаки, у наданих відповідачем актах про відсутність позивача на роботі зазначена протилежна інформація, а саме: в кожному із трьох актів вказано, що ОСОБА_3 «на телефонні дзвінки не відповідає» (а.с. 151-153, т. 1).

Зазначена поведінка відповідача: складання актів про відсутність позивача на роботі без поважних причин, які суперечать змісту табелів обліку робочого часу, невитребування від позивача письмових пояснень причин відсутності на роботі, - дає підстави для висновку про наявність у відповідача у вказаний період часу письмової заяви позивача від 20 вересня 2016 року про звільнення за власним бажанням.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законних і обґрунтованих висновків, що відповідач, отримавши заяву позивача від 20 вересня 2016 року про звільнення за власним бажанням, безпідставно не звільнив його за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, через два тижні після отримання такої заяви, а тому відсутні підстави вважати, що позивачем допущено прогул без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції необґрунтовано змінив дату звільнення, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки, правильно встановивши, що трудова книжка була направлена позивачу поштою та вручена 14 серпня 2017 року, суд обґрунтовано застосував положення п.п. 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, відповідно до яких власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Доводи апеляційної скарги про відсутність письмової згоди позивача на отримання поштою трудової книжки із записом в ній про звільнення за прогули, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки 06 грудня 2016 року відповідачем була отримана заява ОСОБА_3 від 24 листопада 2016 року про направлення йому трудової книжки поштою ( а.с. 6-8, т. 1).

Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строків звернення до суду з даним позовом, визначених ст.233 КЗпП України, - також не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки зазначеною нормою визначено, що у справах про звільнення строк звернення до суду обчислюється з дня вручення працівнику копії наказу про звільнення або з дати видачі трудової книжки. Враховуючи, що на день звернення позивача до суду - 24 лютого 2017 року, копія наказу про звільнення вручена йому не була, а трудова книжка отримана ним лише 14 серпня 2017 року, у суду відсутні жодні підстави вважати пропущеним строк звернення до суду.

Посилання представника апелянта на відсутність підстав вважати затримку виплати належних позивачу при звільненні коштів такою, що сталась із вини відповідача, колегія суддів відхиляє, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, про вимогу позивача надіслати йому трудову книжку поштою та повідомлення про номер карткового рахунку, на який слід перерахувати належні до виплати кошти, ТОВ «Інтеркабель Київ» стало відомо 06 грудня 2016 року, проте відповідач не направив позивачу трудову книжку та не перерахував кошти на картковий рахунок позивача ні після отримання зазначеної заяви 06 грудня 2016 року, ні після отримання 07 квітня 2017 року копії позовної заяви з ухвалою про відкриття провадження у даній справі.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з довідки ТОВ «Інтеркабель Київ» від 14.12.2017 року про розрахунок суми виплат, що належали позивачу при звільненні, йому було нараховано заробітної плати за 8 робочих днів вересня ( з 06 по 15 вересня 2016 року) - 1454 грн. 55 коп., з них до виплати - 1170 грн. 92 коп. Також нараховано компенсацію за 18 днів невикористаної відпустки у розмірі 2146 грн. 50 коп., з них до виплати - 1727 грн. 93 коп. ( а.с. 197, т. 1) Всього до виплати на дату звільнення належало 2898 грн. 85 коп.

Відповідно до платіжного доручення ТОВ «Інтеркабель Київ» від 05 вересня 2017 року, кошти в сумі 2898 грн. 85 коп. були перераховані 05 вересня 2017 року на картковий рахунок позивача, зазначений ним у заяві від 24 листопада 2016 року ( а.с. 116, 6, т. 1).

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням вищевикладених обставин дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з 10 жовтня 2016 року по 14 серпня 2017 року, а також з 14 серпня 2017 року по 05 вересня 2017 року - за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача у несвоєчасній виплаті зазначеної суми позивачу - відсутня, оскільки зазначені кошти були депоновані у банку 05 жовтня 2016 року та 23 грудня 2016 року у зв'язку з їх фактичним неотриманням позивачем, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних доказів про те, що позивач був повідомлений відповідачем про необхідність отримати зазначені кошти особисто - матеріали справи не містять, тоді як відповідно до отриманої відповідачем 06 грудня 2016 року заяви ОСОБА_3 від 24 листопада 2016 року, позивач просив зарахувати йому вказані кошти на картковий рахунок у ПАТ «Кредобанк».

При цьому суд правильно застосував зазначені норми матеріального права, оскільки відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2912цс16 від 18 січня 2017 року, наявність одночасно порушень і ст. 117, і ст. 235 КЗпП України не дає підстав для подвійного стягнення середнього заробітку за один і той же період часу.

Разом з тим, перевіряючи дотримання судом вимог закону щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегією суддів встановлено, що судом не було у повному обсязі дотримано вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та не враховано п. 4 Порядку, відповідно до якого при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника, зокрема за час щорічної і додаткової відпусток.

Враховуючи, що у серпні та у вересні 2016 року позивач перебував у відпустці, судом першої інстанції із розрахунку не було виключено зазначені виплати.

Відповідно до п.3 зазначеного Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Враховуючи, що у вересні 2016 року позивачем відпрацьовано 8 робочих днів, за які нарахована заробітна плата в розмірі 1454 грн. 55 коп., у серпні 2016 року відпрацьовано 17 робочих днів, за які нарахована заробітна плата у розмірі 3090 грн. 91 коп., то середньоденний заробіток, обчислений відповідно до п. 8 Порядку, становить 181 грн. 82 коп., а не 186 грн. 89 коп., як визначив суд першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача щодо порядку застосування положень ст. 117 КЗпП України та ч. 5 ст. 235 КЗпП України, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку, який становить : 181 грн. 82 коп. х 226 робочих днів ( за період з 10 жовтня 2016 року по 05 вересня 2017 року) = 41091 грн. 32 коп., з утриманням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених позовних вимог.

Однак зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом у резолютивній частині не було зазначено, які саме позовні вимоги задовольняються судом, а стягнуто кошти однією сумою 47 634 грн. 28 коп., що суперечить вищевказаним вимогам трудового та процесуального законодавства. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, до зазначеної суми судом було включено: середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку з 10.10.2016 року по 05.09.2017 року - 42 237 грн. 14 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у розмірі 397 грн. 14 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини щодо несвоєчасної виплати позивачу належних йому при звільненні коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати в розмірі 397 грн. 14 коп.

Обґрунтованих доводів щодо правильності нарахованої суми компенсації апеляційна скарга відповідача не містить.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Інтеркабель Київ» щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач порушив законні права позивача, не провівши звільнення належним чином, відповідно до поданої заяви про звільнення за власним бажанням, натомість з порушенням вимог трудового законодавства звільнив позивача за прогули без поважних причин, своєчасно не видав позивачу трудову книжку та не здійснив виплату належного розрахунку при звільненні, дійшов вірного висновку про заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди. При цьому суд належним чином врахував характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, а тому правильно, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни рішення у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати та відшкодування моральної шкоди - підлягає зміні, оскільки необхідно рішення суду привести у відповідність до вимог ч. 5 ст. 265 ЦПК України та зазначити про часткове задоволення окремо кожної із позовних вимог. При цьому сума середнього заробітку підлягає зменшенню із суми 42 237 грн. 14 коп. до суми 41 091 грн. 32 коп. В іншій частині оскаржуване рішення, а також додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року про розподіл судових витрат слід залишити без змін.

Враховуючи, що апеляційний суд відмовляє у задоволенні апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду про вирішення позовних вимог про зміну формулювання причин та дати звільнення, а часткова зміна судового рішення в іншій частині не тягне за собою відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати та відшкодування моральної шкоди, підстави для задоволення вимог апеляційної скарги про стягнення судових витрат, пов'язаних з розглядом справи в апеляційному суді (судового збору та витрат на правову допомогу), - відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року - змінити в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати та відшкодування моральної шкоди, всього на загальну суму 47 634 грн. 28 коп., та викласти резолютивну частину рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в зазначеній частині в наступній редакції:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки в сумі 41 091 (сорок одна тисяча дев'яносто одна) грн. 32 коп., з утриманням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ» на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати в розмірі 397 грн. 14 коп. та відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркабель Київ» на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

ЧобітокА.О.