Провадження № 2/161/4412/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі :

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

06.11.2018 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів, на обґрунтування якої вказала, що 21.05.2015 року між ними (сторонами) було укладено шлюб, який згодом було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.02.2018 року. За час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4, 20.12.2015 року. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, донька продовжує проживати з нею та перебуває на повному її утриманні. Зазначила, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Він є здоровим, працездатним, інших утриманців за собою немає. Відповідач офіційно не працює, однак займається підприємницькою діяльністю, розмір його доходів невідомий. На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Коштів, які вона отримує, недостатньо для належного забезпечення дитини, у звязку з чим просить суд стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Також просить стягувати з ОСОБА_2 на її утримання аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. до досягнення дитиною 3-х років.

10.12.2018 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає доводи, які викладені у позові надуманими. Так, на утримання дитини 23.10.2018 року він надав 3958 грн., 29.11.2018 року 1300 грн. та 03.12.2018 року 850 грн. Крім того, 19.11.2018 року він сплатив 369,85 грн. за лікування доньки у МЦ «Благомед». Зазначив, що розмір аліментів, який просить стягнути позивачка на її утримання та утримання їх спільної доньки 4000 грн. (сукупно) щомісячно, є непосильним для нього, оскільки хоча він і займається підприємницькою діяльністю, проте його доходи є незначними та мінливими. Разом з тим, стягнення вищевказаного розміру аліментів призведе до того, що він, фактично, одноосібно буде забезпечувати доньку прожитковим мінімумом, хоча обовязок утримувати свою дитину покладається на обох батьків у рівній мірі (а.с. 19-21).

В судовому засіданні представник позивача пояснила, що на даний час позивач вийшла з відпустки по догляду за дитиною (на момент подачі позову перебувала у декретній відпустці). До досягнення дитиною 3-річного віку ОСОБА_3 отримувала 860 грн. державної допомоги щомісячно. Дитина часто хворіє, однак на обліку у лікарів не перебуває. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав, просила їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, суду пояснив, що розмір його щомісячного заробітку становить від 3000 до 5000 грн. Сума, яку просить стягувати позивачка на її утримання та утримання їх малолітньої дитини є непосильною для нього. Погодився сплачувати аліменти на доньку в розмірі 1000 грн. щомісячно, в задоволенні решти позовних вимог просив відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.05.2015 року, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.02.2018 року. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 6).

За час шлюбу у сторін народилася спільна дитина донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЕГ № 229985 (а.с. 5).

Неповнолітня ОСОБА_4 проживає разом з матірю позивачкою ОСОБА_3 Дана обставина відповідачем не заперечується.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що сторони не можуть дійти згоди щодо утримання їх неповнолітнього сина, тобто між ними існує спір з цього питання.

Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обовязків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно абз. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є здоровим, працездатним, на обліку у лікарів не перебуває. Він займається підприємницькою діяльністю (ФОП), від якої отримує дохід в розмірі від 3000 до 5000 грн. щомісяця (а.с. 22). Доказів іншого суду не надано.

Малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на обліку у лікарів не перебуває, самостійних доходів немає.

ОСОБА_3 станом на день подачі позовної заяви та по 20.12.2018 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. На утримання малолітньої доньки вона отримувала соціальну допомогу в розмірі 860 грн.

Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітніх дітей, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на їх утримання.

Частиною 2 ст. 182 СК України, передбачений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлено: з 01.07.2018 року для дітей віком до 6 років- з 1 грудня 1626 грн.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1000 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня предявлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі.

Статтею 84 СК України закріплене право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини.

Частинами 2 ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частиною 4 ст. 84 СК України передбачено, що право на утримання дружини, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища , за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Як було встановлено судом,ОСОБА_3 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та отримує державну допомогу в розмірі 860 грн. щомісячно, інших доходів не має.

Таким чином, на переконання суду, матеріальне становище ОСОБА_3 є недостатнім для утримання себе та дитини самостійно.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача коштів (аліменти) на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень щомісячно.

Позивачем, всупереч положення ст.ст. 77-81 ЦПК України, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач має можливість сплачувати на її користь аліменти у визначеному нею розмірі.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аналізуючи положення сімейного законодавства України, суд зазначає, що у даному випадку аліменти на утримання дружини від чоловіка до досягнення дитиною трьох років підлягають стягненню з моменту звернення позивачки з позовною заявою до досягнення дитиною 3-річного віку, тобто до 20.12.2018 року.

З даною позовною заявою позивач ОСОБА_3 звернулася 06.11.2018 року (а.с. 1), отже саме з зазначеної дати мають стягуватися аліменти з відповідача.

Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, а тому на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 704,8 грн. на користь держави.

На підставі ст.ст. 75, 84, 180, 181, 182, 184 СК України, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, який народився 31.03.1994 року на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.. щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 06 листопада 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2, який народився 31.03.1994 року на користь ОСОБА_5 аліменти на її утримання в розмірі 500 (п»ятьсот) грн. щомісяця, починаючи з 06 листопада 2018 року та по 20.12.2018 року, тобто до досягнення дитиною трьох років.

В іншій частині позовних вимог відмовити за необгрунтованністю.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до обовязкового негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 26 грудня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_6