КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/884/2018 Головуючий у 1 інстанції - Зотько Т.А.
Унікальний номер справи № 754/2959/15-ц Доповідач - Андрієнко А.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Шахової О.В.

ПоліщукН.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення Семерей П.І. на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідача Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з січня 2013 року вона працювала на посаді головного бухгалтера в Концерні радіомовлення, радіозв'язку та телебачення. Розпорядженням генерального директора Концерну від 18.02.2015 за №14/9 її було зобов'язано в термін до 09.30 годин 18.02.2015 подати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці в період з 14.07.2014 по 17.02.2015 із зазначенням причин та наданням підтверджуючих документів.

Того ж дня ОСОБА_4 на виконання даного розпорядження подала письмові пояснення відповідно до яких вказала, що бажає скористатися своїм конституційним правом відповідно до ст. 63 Конституції України.

Однак, наказом генерального директора Концерну від 18.02.2015 за №5/ок ОСОБА_4 було звільнено з роботи, та як було зазначено у даному наказі - «У зв'язку з прогулами без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП України, підстава - Пояснювальна записка ОСОБА_4 від 18.02.2015».

Оскільки позивач вважає, що її звільнення з посади головного бухгалтера є незаконним та безпідставним, так як її звільнення відбулось без відповідного погодження з Уповноваженим органом управління, а також в період тимчасової непрацездатності, в період перебування у навчальній відпустці, позивач змушена звертатись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ Концерну від 18.02.2015 №5/ок, поновити позивача на посаді головного бухгалтера, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 по день ухвалення рішення у справі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року позов ОСОБА_4 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 18.02.2015 року №5/ок «Про припинення трудового договору (контракту)».

Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного бухгалтера Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення з 24.02.2015 року.

Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.02.2015 по 27.06.2018 (по день ухвалення рішення у справі) в розмірі 549 548,61 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 та стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Генеральний директор Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення Семерей П.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи.

Вказує, що позивач без поважних причин систематично була відсутня на робочому місті у тривалі періоди часу. Так, з 14.07.2014 по 25.09.2014 позивач була відсутня на роботі з нез'ясованих причин. Відсутність на роботі ОСОБА_4 у період з 14.07.2014 по 25.09.2014 зафіксована доповідними записками заступника головного бухгалтера ОСОБА_5, яка за час відсутності головного бухгалтера виконувала її обов'язки та начальника відділу кадрів. Також, службовими записками начальника відділу кадрів встановлено, що 12.08.2014 та 12.09.2014 та у січні місяці 2015 року ОСОБА_4 була відсутня на робочому місті. За кожен день відсутності ОСОБА_4 складено акти про відсутність з 14.07.2014 по 25.09.2014, що засвідчені посадовими особами Концерну РРТ.

З метою з'ясування причин відсутності позивача, Концерном РРТ неодноразово, а саме 12.08.2014 та 12.09.2014 направлялись позивачу листи за вих.. №4000/2-08 та №4418/2-08, з вимогою з'явитися за місцем роботи для надання пояснень щодо відсутності на робочому місті . Дані лити були направлені на адресу проживання ОСОБА_4 засобом почтового зв'язку - телеграмами, та не отримані позивачем. Однак, уже в процесі розгляду справи судом першої інстанції позивачем в якості доказу поважності причини своєї відсутності за період з 14.07.2014 по 25.09.2014 до суду було надано листок непрацездатності серії АГИ № 759771.

Концерном РРТ було зроблено запит щодо обґрунтованості видачі вказаного листка до Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування. Отримана відповідь від 01.03.2016 року № 800-08, яка разом з раніше наданою відповіддю на запит суду до КНП Центр первинної медико - санітарної допомоги № 3 Шевченківського району м. Києва підтверджує не лише необґрунтованість, а й сфальсифікованість наданого позивачем листка непрацездатності. Це є підтвердженням відсутності поважності причин нез'явлення на роботі ОСОБА_6 в цей період часу : з 14.07.2014 по 25.09.2014 року. Ні при звільнені, ні при поданні позовної заяви, ні під час всього судового розгляду даної справи ОСОБА_4 не надавала оригінал зазначеного листка непрацездатності Концерну РРТ відповідно до вимог законодавства.

Також, за період відсутності позивача на роботі з нез'ясованих причин з 14.07.2014 по 25.07.2014 року на адресу Концерну РРТ Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів - Центральним офісом з обслуговування великих платників було надіслано Акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань своєчасності сплати податку на прибуток за 2013 рік та авансових внесків з податку на прибуток за 2012 рік. Також на адресу Концерну РРТ направлено протоколи про адміністративне правопорушення, прийнятих за результатами позапланової невиїздної перевірки. Вказаний протокол був складений відносно ОСОБА_4 за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 163 КпАП України.

Із матеріалів справи вбачається, що 26.09.2014 ОСОБА_4 повідомила відповідача про те, Постановою ЦВК України № 1093 від 23.09.2014 її було зареєстровано кандидатом в народні депутати України у позачергових виборах народних депутатів України 26.10.2014р. Згідно положень частини 1 статті 76 ЗУ «Про вибори народних депутатів України» кандидату у депутати, крім кандидата у депутати, який є Президентом України або народним депутатом України, не може бути відмовлено у звільнені на період передвиборної агітації від виконання виробничих або службових обов'язків за місцем роботи з наданням відпустки.

Проте жодної заяви про надання відпустки на період передвиборної агітації позивач работодавцю не подавала, тому, відповідно наказу про надання позивачу неоплачуваної відпустки на період передвиборної агітації Концерном РРТ не видавалось. Тобто, позивач не перебувала у відпустці на час здійснення передвиборної агітації, більше того , за вказаний період позивач отримувала заробітну плату, що дає підстави для висновку, що позивач усвідомлювала про її незаконність нез'явлення на робочому місті.

Окрім того, з метою приховати свої прогули та видати їх за вимушені ОСОБА_4 було подано позовну заяву до Деснянського районного суду м.Києва про скасування Наказу про відсторонення від роботи від 26.09.2014 року за № 439 з вимогою оплати вимушеного прогулу. Вимушений прогул вона рахувала від дня видання наказу про відсторонення по день винесення судом першої інстанції рішення. Тобто від 26.09.2014 по 05.02.2015 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.02.2015 року по справі №754/230/15-ц ОСОБА_4 відмовлено у задоволені позовних вимог. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28.04.2015 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Ухвалюючи рішення Деснянський районний суд м. Києва взагалі не взяв до уваги, та не надав жодних правових висновків та не дослідив відсутність позивача на робочому місті у період часу з 13.11.2014 по 05.02.2015 року.

18.02.2015 року ОСОБА_4 особисто з'явилась на роботі.

Генеральним директором Концерну РРТ було видано Розпорядження від 18.02.2015 року № 14/9 щодо надання пояснень ОСОБА_4 зважаючи на її тривалу відсутність на роботі, а також відсутність інформації про причину цієї відсутності.

Своєю заявою- поясненням від 18.02.2015 року вх. № Г-15 ОСОБА_4 відмовилась від пояснень на підставі ст.. 63 Конституції України.

Представники Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав, викладених і ній.

Позивач та її представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу в.о. головного директора Концерну РРТ від 25.01.2013 №5/ок позивача ОСОБА_4 було прийнято на посаду заступника головного бухгалтера Відділу бухгалтерського обліку та звітності з 25.01.2013 року, з сорокагодинною тривалістю робочого тижня.

Листом Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 25.02.2013 року за №12-746, в.о. генерального директора Концерну ОСОБА_7 було погоджено призначення позивача на посаду головного бухгалтера, а також звернуто увагу на необхідність термінового вирішення питання щодо навчання ОСОБА_4 у вищому навчальному закладі для здобуття повної вищої освіти за освітньо - кваліфікаційним рівнем спеціаліста відповідного напряму підготовки.

На підставі наказу в.о. генерального директора Концерну ОСОБА_7 від 25.02.2013 року за №21/ок позивача ОСОБА_4 було переведено на посаду головного бухгалтера Відділу бухгалтерського обліку та звітності з посадовим окладом згідно штатного розпису.

ІЗ службової записки, складеної начальником відділу кадрів Концерну Лютим М.М. вбачається, що останній повідомляв генерального директора про те, що головний бухгалтер ОСОБА_4 знаходилась на лікарняному у наступні періоди: з 21.05.2014 по 30.05.2014; з 02.06.2014 по 11.06.2014; з 12.06.2014 по 01.07.2014; з 02.07.2014 по 11.07.2014, на підтвердження чого були надані листки непрацездатності. Однак, за останньою значився період роботи з її неявкою з нез'ясованих причин з 14.07.2014 по 12.08.2014.

12.08.2014 відповідачем на адресу позивача було направлено листа за вих.№4000/2-08, з вимогою з'явитися за місцем роботи не пізніше 08.30 години 14.08.2014 для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці. Дане повідомлення було направлено засобом поштового зв'язку - телеграмою.

Відповідно до наданої суду копії службової записки, складеної начальником відділу кадрів Концерну - Лютим М.М. вбачається, що останній повідомляв генерального директора про те, що головний бухгалтер ОСОБА_4 знаходилась на лікарняному у наступні періоди: з 21.05.2014 по 30.05.2014; з 02.06.2014 по 11.06.2014; з 12.06.2014 по 01.07.2014; з 02.07.2014 по 11.07.2014, на підтвердження чого були надані листки непрацездатності. Однак, за останньою значився період роботи з її неявкою з нез'ясованих причин з 14.07.2014 по 12.09.2014 .

12.09.2014 відповідачем на адресу позивача було направлено листа за вих.№4418/2-08, з вимогою з'явитися за місцем роботи не пізніше 10.00 години 17.09.2014 для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці. Дане повідомлення було направлено засобом поштового зв'язку - телеграмою, та не отримано позивачем .

Разом з тим, позивач у період з 26.09.2014-29.09.2014 знаходилась на роботі, з 30.09.2014 по 12.11.2014 була відсторонена від роботи, а в період часу з 13.11.2014 відсутня на роботі з нез'ясованих причин, про що також було складено начальником відділом кадрів службову записку.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Враховуючи, що 26.09.2014 позивач була на робочому місці, розпорядженням генерального директора Концерну від 26.09.2014 за №115/9, її було зобов'язано подати керівництву у строк до 16.00 години 26.09.2014 письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці в період з 14.07.2014 по 25.09.2014 із зазначенням причин та наданням підтверджуючих документів.

На виконання зазначеного вище розпорядження позивачем на ім'я генерального директора Концерну, ОСОБА_4 26.09.2014 було подано заяву (пояснення), згідно якої повідомила, що хоче скористатися своїм конституційним правом, передбаченим приписами ст.63 Конституції України.

Відповідно до ст.. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до ст.. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

За таких обставин відсутність позивача на робочому місці в період з 14.07.2014 по 25.09.2014 не може бути підставою для звільнення 24.02.2015 року, оскільки відповідачем пропущено строки притягнення позивача до відповідальності за цей період.

Відсутність позивача на роботі з 13.11.2014 по 31.12.2014 підтверджується складеними відповідачем актами про відсутність працівника на робочому місці, доповідними записками службових осіб, а також відповідними табелями обліку використання робочого часу в Концерні.

Розпорядженням генерального директора Концерну №14/9 від 18.02.2015 було зобов'язано головного бухгалтера ОСОБА_4 у строк до 09.30 години 18.02.2015 надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці в період з 14.07.2014 по 17.02.2015, із зазначенням причин та наданням підтверджуючих документів .

На виконання зазначеного вище розпорядження генерального директора, позивач письмово у поданій заяві-поясненнях зазначила про те, що хоче скористатися своїм конституційним правом на підставі ст.63 Конституції України.

Відповідно до наказу №5/ок від 18.02.2015 про припинення трудового договору (контракту), виданого генеральним директором Концерну - Півнюком О.В., головного бухгалтера ОСОБА_4 було звільнено з посади, у зв'язку з прогулами без поважних причин, п.4.ст.40 КЗпП України. Підставою для видачі даного наказу послугувала пояснювальна записка ОСОБА_4 від 18.02.2015.

З поданої суду копії службової записки, складеної начальником Відділу кадрів Концерну Лютим М.М., вбачається, що позивач 18.02.2015 перебувала на робочому місці з 08.30 до 11.05 години, у інший період робочого часу була відсутня на роботі з нез'ясованих причин, у зв'язку із чим їй не виявилось можливим видати трудову книжку. Про відсутність позивача у зазначений період часу на робочому місці також було складено відповідний акт від 18.02.2015.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у періоди: 14.07.2014-18.07.2014, 19.07.2014-23.07.2014, 24.07.2014-25.08.2014, 26.08.2014-25.09.2014, 06.02.2015-10.02.2015, 11.02.2015-13.02.2015, 18.02.2015-23.02.2015, - перебувала на лікарняних, на підтвердження чого надано копії листків непрацездатності.

19.02.2015 відповідачем на адресу позивача було направлено листа з доданою копію наказу про звільнення, згідно якого позивача повідомили про її звільнення.

Наказом в.о. генерального директора Концерну Богданова О.М. від 10.03.2017 за №11/КП, у зв'язку з появою на судовому засіданні 09.03.2017 по справі №754/2959/15-ц листка непрацездатності ОСОБА_4 за період з 18.02.2015 по 23.02.2015, було здійснено перенесення дати звільнення позивача з 18.02.2015 на 24.02.2015.

З наданої позивачем копії заяви від 11.02.2015, поданої на ім'я генерального директора Концерну, вбачається, що остання просила надати їй додаткову оплачувану відпустку для складання державних екзаменів з 16.02.2015.

Згідно довідки-виклику №Н.12.14-30 від 31.12.2014, виданої в.о. директора Відокремленого структурного підрозділу «Інститут післядипломної освіти Київського національного університету будівництва і архітектури» ОСОБА_11, вбачається, що у позивача як студента заочної форми навчання п'ятого курсу Інституту була запланована навчальна сесія у період з 16.02.2015 по 28.02.2015.

Дана заява ОСОБА_4 була направлена на адресу відповідача засобами поштового зв'язку лише 14.02.2015, що підтверджується наданими копіями опису-вкладення до поштового конверту, а також фіскальним чеком .

Вказана заява, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення була отримана Концерном - 16.02.2015 .

З наданої суду копії листа Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 12.06.2014 за №12-1968, поданого Концерну на лист №3031/1-04 від 03.06.2014 щодо погодження звільнення посадових осіб Концерну РРТ, вбачається, що Головою Служби ОСОБА_12 було погоджено звільнення з посади заступника генерального директора Концерну РРТ ОСОБА_7 та головного бухгалтера Концерну РТТ ОСОБА_4 з урахуванням вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як встанвлено судом, ОСОБА_4 був поданий позов до Деснянського районного суду м.Києва про скасування Наказу про відсторонення від 26.09.2014 року № 439 з вимогою оплати вимушеного прогулу. Вимушений прогул вона рахувала від дня видання наказу про відсторонення по день винесення судом першої інстанції рішення. Тобто від 26.09.2014 року по 05.02.2015 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.02.2015 року по справі № 754/230/15ц ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.04.2015 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Тобто, суд юридично визнав весь період відсутності ОСОБА_4 на роботі прогулом, крім 10 днів дійсного відсторонення зі збереженням заробітної плати. Крім того, в рішенні судом зроблено наголос на те, що правовідносини в інший період часу є відмінними від правовідносин щодо відсторонення працівника, хоча і є трудовими, оскільки трудовий договір між сторонами не припинився.

Як вбачається із матеріалів справи між адміністрацією підприємства та головним бухгалтером ОСОБА_4 виникли вкрай неприязні стосунки, ОСОБА_4 постійно надавала листки непрацездатності, адміністрація відсторонювала її від роботи, нею викликалися наряди поліції та писались заяви про порушення кримінальної справи з приводу не допуску її до робочого місця.

Позивач та її представник в судовому засіданні пояснили, що в період з 13.11.2014 року по 18.02.2015 року вона приходила на роботу, однак, була недопущена до робочого місця, про що складалися акти та були виклики поліції.

Проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини, конфліктні стосунки працівника та роботодавця, які суд розцінює як поважні причини відсутності ОСОБА_4 на роботі, враховуючи, що звільнення ОСОБА_4 не було погоджено з Адміністрацією Держспецзвязку на момент звільнення в лютому 2015 року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про поновлення позивача на роботі .

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,- П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення Семерей П.І. залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, однак, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 листопада 2018 року.

Суддя - доповідач: Судді: