Постанова
Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 376/211/18
Номер провадження 22-ц/824/2638/2018
Головуючий у суді першої інстанції С.М. Ярошенко
Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
12 грудня 2018 року місто Київ

Номер справи 376/211/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Ярошенко С.М., відомості про час та дату складення повного рішення відсутні, -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, мотивованим тим, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 24.12.2015 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти в розмірі 3 000,00 грн. на утримання сина ОСОБА_3 , до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі 2 000,00 грн. до досягнення дитиною трьох років, починаючи з 25.09.2015 року. Зазначив, що на час ухвалення вказаного рішення, він був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності та мав достатній заробіток від ведення підприємницької діяльності. З 2016 року його стан здоров`я погіршився, у зв`язку із чим 30.05.2017 року він припинив підприємницьку діяльність. 02.06.2017 року проходив військово-лікарську комісію у Могилів-Подільському об`єднаному військовому комісаріаті Вінницької області. Згідно довідки військово-лікарської комісії №27/288 від 02.06.2017 року, йому поставлено діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ступеню, гіпертензивне серце, ангіопатія сітківки обох очей, ризик ускладнень 2. Наслідки перенесеної закритої черепно-мозкової травми (ЗЧМТ), струсу головного мозку. Астено-вегетативний та гіпертензивний синдроми, та визнано його непридатним до військової служби. З 14.06.2017 року стоїть на обліку в Дніпровській філії Київського міського центру зайнятості як безробітний та отримує щомісячну соціальну допомогу у розмірі 1 280,00 грн. Вказав, що інших доходів немає, також немає у власності ніякого нерухомого чи рухомого майна, з яких можна отримати дохід. Посилався також на те, що на його утриманні знаходиться інша дитина дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її мати ОСОБА_5 . У зв`язку із зазначеним, він не може сплачувати аліменти у тому розмірі, який визначений за рішенням Сквирського районного суду Київської області від 24.12.2015 року, а тому просить зменшити розмір стягуваних щомісячно аліментів на утримання сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 3 000,00 грн. до 1 000,00 грн., яка підлягає індексації відповідно до закону до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм як матеріального так і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову незважаючи на наявні у справі та досліджені докази, якими повністю підтверджується неможливість позивача через стан здоров`я, низький рівень доходів, наявність новонародженої доньки виконувати рішення суду по сплаті аліментів у розмірі 3 000,00грн. щомісячно. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 доповнив тим, що ухвалюючи рішення у справі суд помилково вважав встановленими обставини про те, що він здавав в оренду належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та отримував з цього прибутку, оскільки вказану квартиру він не здавав в оренду. Дана квартира була подарована ним його матері, яка фактично і є законною власницею квартири, оскільки це житло було придбане ним до шлюбу з відповідачем за кошти надані його матір`ю.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін як законне і обґрунтоване, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін (їх представників), перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено існування передбачених законом підстав для зменшення розміру аліментів, визначених за рішенням Сквирського районного суду Київської області від 24.12.2015 року у справі № 376/2035/15-ц.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, рішенням Сквирського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 3 000, 00 грн. на утримання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 щомісячно та до досягнення дитиною повноліття, стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі 2 000, 00 грн. до досягнення дитиною трьох років, починаючи з 25.09.2015 року.

Встановлено, що аліменти на утримання дитини ОСОБА_1 належним чином не сплачує у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Звертаючись до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на зміни його сімейного стану, погіршення стану здоров`я, наявність у нього на утриманні дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її матері, погіршення матеріального стану, стверджуючи, що має статус безробітного та отримує соціальну допомогу в розмірі 1 280,00 грн., інших доходів немає, немає нерухомого чи рухомого майна, з яких можна отримувати доходи.

Так, за змістом статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Аналіз положень статті 192 СК України дозволяє констатувати, що при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і одержувача.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статтею 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Отже, зменшення розміру аліментів можливе при настанні певних умов.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 30.05.2017 року припинив підприємницьку діяльність. 02.06.2017 року він пройшов військово-лікарську комісію у Могилів-Подільському об`єднаному військовому комісаріаті Вінницької області, за результатами якої йому видано довідку військово-лікарською комісією №27/288 від 02.06.2017 року, відповідно до якої ОСОБА_1 діагностовано: гіпертонічна хвороба 2 ступеню, гіпертензивне серце, ангіопатія сітківки обох очей, ризик ускладнень 2. Наслідки перенесеної закритої черепно-мозкової травми (ЗЧМТ), струсу головного мозку. Астено-вегетативний та гіпертензивний синдроми, та визнано непридатним до військової служби. З 14.06.2017 року ОСОБА_1 зареєстрований в Дніпровській філії Київського міського центру зайнятості, має статус безробітного, отримує щомісячну соціальну допомогу в розмірі 1 280,00 грн.

Так, за змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначена довідка військово лікарської комісії від 02.06.2017 року не є належним доказом, у розумінні зазначених вище вимог закону, того, що позивач не може за станом здоров`я працювати, крім того вона не свідчить про те, що на час стягнення з позивача аліментів (грудень 2015 року) у нього був кращій стан здоров`я та що цей стан здоров`я суттєво погіршився саме вже після стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_10 . Навпаки, у довідці зазначено, що він є обмежено придатний у воєнний час, відміток щодо непрацездатності ОСОБА_1 в силу поставленого діагнозу довідка не містить (а.с.19). Жодних доказів на підтвердження неможливості працювати саме за станом здоров`я матеріали справи не містять. Таких доказів не здобуто апеляційним судом під час перегляду справи. Позивач не є особою з інвалідністю, він є працездатною особою, але тривалий час за власним волевиявленням не працює. Будь-яких доказів не підтвердження поважності причин припинення своєї підприємницької діяльності позивач також суду не надав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій, встановивши відсутність підстав передбачених статтею 192 СК України для зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів, правильно вважав, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що за станом здоров`я не може працювати, має інвалідність, каліцтво, важкі хвороби, що виключають можливість влаштуватися на будь яку роботу та отримувати заробітну плату.

Наявність у нього на утриманні малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів на утримання його неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з огляду на наступне.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30 %).

Частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як вбачається із довідки Шамраївської амбулаторії від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діагностовано дефіцитну анемію та вказано на потребу дитині: дієтичного харчування (фрукти, овочі, м`ясо, печінка, соки); актиферін 20 кап. х 3 рази в день; кіндербіовіталь 1 ч.л. х 3 рази в день. Такий стан дитини потребує певних витрат на лікування.

Таким чином вбачається, що зменшення розміру аліментів присуджених судом на утримання ОСОБА_9 призведе до порушення прав дитини на гідний рівень життя, необхідний для її розвитку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суддів відхиляються.

Крім того, ОСОБА_1 мав матеріальну можливість сплатити аліменти присуджені рішенням суду від 24.12.2015 року, оскільки мав у власності квартиру, відчуження якої здійснив на користь своєї матері, що підтверджується копією інформаційної довідки №115631151 від 28.02.2018 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду у тому, що таке відчуження позивач здійснив з метою уникнення відповідальності за непогашення заборгованості по аліментах, розмір якої є значним, та про його ухилення від сплати аліментів. Суд вірно встановив, що із пропозицією укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на вказане нерухоме майно до відповідача ОСОБА_1 не звертався.

Про вчинення позивачем дій, спрямованих на навмисне зменшення розміру аліментів, свідчить також його повторне звернення до суду із аналогічними позовними вимогами. Так, рішенням Сквирського районного суду Київської області від 04.11.2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення розміру аліментів. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 квітня 2017 року рішення Сквирського районного суду Київської області від 04.11.216 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 намагається зменшити розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , присуджений рішенням суду від 24.12.2015 року, посилаючись при цьому на різні підстави ремонт автомобіля, стан здоров`я, відсутність доходу, тощо.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки розмір аліментів 3 000 грн., які стягуються з позивача на утримання неповнолітнього сина позивача не є занадто великим, а тому підстав передбачених статтею 192 СК України для зменшення розміру аліментів немає. Належних та допустимих доказів на підтвердження поважних причин, щодо зміни матеріального стану, погіршення здоров`я після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, які б підтверджували його непрацезданість, позивачем суду надано не було. Також встановлено, що офіційно сімейний стан позивача не змінився, оскільки доказів того, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі із матір`ю малолітньої дочки ОСОБА_4 , у розпорядження суду не надано, а його стан здоров`я не позбавляє його можливості працювати. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували такі твердження відповідача, а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач не довів обставин, які зазначив у позові.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, ОСОБА_1 , маючи на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в якій не проживав, а здавав її в оренду.

Позивач заперечує зазначену обставину і таке посилання суду не підтверджується зібраними у справі доказам та, відповідно, є лише припущенням суду. Так, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного. Суд керувався лише твердженнями відповідача, які ґрунтуються на її припущеннях. Матеріали справи не містять доказів того, що вказана квартира здавалася позивачем в оренду, відсутні також докази отримання ним від цього прибутку.

Так, положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Оскільки дана обставина не спростовує висновків суду по суті спору, проте заперечується позивачем, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання суду на те, що ОСОБА_1 здавав квартиру АДРЕСА_1 в оренду. В іншій частині рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року залишає без змін з викладених вище доводів.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що ОСОБА_1 здавав квартиру АДРЕСА_1 в оренду.
В іншій частині рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 грудня 2018 року.

Судді:
Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна