КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4771/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Кулішенка Ю.М., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому просила зобов'язати ОСОБА_6 повернути їй автомобільне крісло марки «Recaro/stm» модель «MonzaNova Seat FixSand», а при неможливості повернення цього майна в належному зовнішньому вигляді та справному стані, зобов'язати відповідача здійснити їй компенсацію його вартості.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що у лютому 2015 року вона придбала автомобільне крісло «Recaro/stm» модель «Monza Nova SeatFix Sand»для свого племінника ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки його батько - відповідач у справі, возив свого сина в автомобілі без автомобільного крісла, що є порушенням ПДР України та створює небезпеку здоров'ю та життю малолітньої дитини. Дане автомобільне крісло відповідач забрав у квартирі по АДРЕСА_1 в присутності позивача та їхньої родини. У березні 2018 року шлюб між відповідачем та сестрою позивача було розірвано, а тому вона вирішила забрати придбане нею автомобільне крісло, так як відповідач тривалий час не користується ним. 25 квітня 2018 року позивач відправила відповідачу лист з передплаченою кур'єрською доставкою про повернення автомобільного крісла, однак останній відмовився отримувати даний лист. 16 червня 2018 року позивач приїхала до відповідача за адресою: АДРЕСА_2 забрати автомобільне крісло, проте відповідач двері не відчинив, хоча був вдома. Посилаючись на те, що відповідач не бажає у добровільному порядку повернути зі свого незаконного володіння належне їй майно, позивач просила витребувати його на підставі положень статтей 386, 387, 1212, 1213, 1215 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції неправильно оцінив обставини справи та помилково визначив суть спірних правовідносин, що призвело до застосування норм закону, які не підлягали до застосування, не звернувши увагу на положення статтей 827 - 836, 1212 - 1213 ЦК України. Вважає, що між нею та відповідачем було укладено договір позички і останній без належної правової підстав користується автомобільним кріслом після розірвання такого договору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Проте цей відзив не може бути прийнятий до уваги апеляційного суду в силу вимог статтей 183, 360 ЦПК України з огляду на те, що він не підписаний відповідачем.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ППТФ «Антошка», яке знаходиться по вул. Боженко, 19 у м. Одеса, видало товарну накладну № 100028730 від 28 лютого 2015 року, згідно якої ОСОБА_5 придбала автомобільне крісло марки «Recaro/stm» модель «MonzaNova Seat FixSand» за ціною 4 400 грн. через кур'єрську доставку «Нова Пошта» за адресою проживання.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що витребувати майно з чужого незаконного володіння може власник цього майна, тобто особа, яка мала право володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, а набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 вказала, що вона особисто передала спірне автомобільне крісло у тимчасове користування ОСОБА_6 в присутності їхньої родини з метою забезпечення безпеки її малолітнього племінника в автомобілі відповідача.

Тобто воля позивача як власника майна виразилася в таких діях, які відповідали вимогам законодавства щодо безоплатної передачі речі у користування та її власним інтересам. Дану обставину підтвердила допитана судом свідок ОСОБА_8, яка є цивільною дружиною відповідача.

Таким чином між сторонами виникли цивільні правовідносини, які підпадають під ознаки договору позички.

Відповідно до частини 1, 2 статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Частиною 1 статті 828 ЦК України передбачено, що договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення (статті 206 ЦК України).

Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частин 1 та 2 статті 205, частини 1 статті 207, а також частини 1 статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на указані обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, дослідивши питання обґрунтованості віндикаційних вимог позивача, які на підставі статті 388 ЦК України не заявлялися, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не з'ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не уточнив позовних вимог, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема не уточнив вимог в частині підстав та предмета заявленого позову, та не зробив відповідних висновків, не звернув уваги на те, що рухоме майно відповідачем набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень як статті 388 ЦК України так і статті 1212 ЦК України.

З матеріалів вбачається та не заперечувалося сторонами, що автомобільне крісло марки «Recaro/stm» модель «MonzaNova Seat FixSand» перебуває у користуванні відповідача, оскільки він вважає його своєю власністю та власністю його цивільної дружини ОСОБА_8

Відповідач зазначав, що крісло придбане за їхні спільні з дружиною кошти, які були передані позивачу виключно для здійснення замовлення товару, проте указані посилання не беруться до уваги колегії суддів як такі, що не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Натомість позивач, з посиланням на відповідні докази, вказувала, що 25 квітня 2018 року вона відправила відповідачу лист з передплаченою кур'єрською доставкою з вимогою повернення автомобільного крісла, однак останній відмовився його отримувати.

Згідно із статтею 831 ЦПК України якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею. Приписами статті 833 ЦК України передбачено, що користувач зобов'язаний повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання.

Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (стаття 836 ЦК України).

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що ОСОБА_6 набув у безоплатне користування спірне автомобільне крісло за наявності достатніх правових підстав, а саме шляхом укладення договору позички, та відмовляється повернути його ОСОБА_5 на її вимогу, тому наявні підстави для зобов'язання користувача повернути автомобільне крісло його законному власнику, а при неможливості повернення цього майна в належному зовнішньому вигляді та справному стані, здійснити їй компенсацію його вартості в розмірі 4 400 грн.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем, а саме 704,80 грн. судового збору за пред'явлення позову та 1 056 грн. - за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 1 760,80 грн.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5автомобільне крісло марки «Recaro/stm» модель «Monza Nova SeatFix Sand», а при неможливості повернення цього майна в належному зовнішньому вигляді та справному стані, зобов'язати ОСОБА_6 здійснити ОСОБА_5компенсацію його вартості в розмірі 4 400 грн. (чотири тисячі чотириста гривень).

Стягнути з ОСОБА_6на користь ОСОБА_5 1 760,80 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят гривень вісімдесят копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко