ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Київ

справа № 754/7711/13

провадження № 22-ц/824/3735/18

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В. (суддя-доповідач)

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Лисиці Ю.С.

сторони :

скаржник - ОСОБА_1

посадова особа органу державної виконавчої служби - головний державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Заяць О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 25 вересня 2018 року у складі судді Таран Н.Г. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Заяць О.В. щодо арешту його майна та просив скасувати постанову про арешт майна боржника від 02 серпня 2017 року.

Скарга обґрунтована тим, що головним державним виконавцем Заяць О.В. було порушено процедуру накладення арешту, передбачену п. 3 ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Заяць О.В. щодо винесення постанови про арешт майна боржника залишено без задоволення.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу суду через порушення норм матеріального права та визнати незаконними дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Заяць О.В. по арешту майна ОСОБА_1, скасувати постанову про арешт майна боржника від 02 серпня 2017 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що постанова державного виконавця суперечить нормам чинного законодавства, оскільки в ній відсутній чіткий перелік майна на яке накладено арешт, не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише в передбачених законодавством випадках, в акті опису не перелічено інше майно, в тому числі те, що знаходиться у спільній власності боржника з іншими особами. Головним державним виконавцем порушено принцип співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями передбачений п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження».

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Правекс Банк» зазначив, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду. Законодавством не заборонено таку постанову, яка була винесена державним виконавцем, і саме ця постанова є однією з тих, що направлена на виконання судового рішення про стягнення заборгованості на суму більш ніж 700 000 грн.

В суді апеляційної інстанції представник АТ «Правекс Банк» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обґрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Інші учасники справи належним чином повідомлялися судом про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість

ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд обґрунтовував свої висновки тим, що судом видано виконавчий лист на виконання рішення суду про стягнення заборгованості по кредитному договору з ОСОБА_1, як позичальника, а отже накладення арешту на майно останнього в межах суми звернення стягнення є правомірним.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених в рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Ч.1-3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Деснянському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист №754/7711/13-ц, виданий 07.03.2017 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, що у загальній сумі складає 687884,23 грн.

На підставі заяви представника стягувача від 18.07.2017 року головним державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Заяць О.В., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, на підставі вимог Закону України «Про виконавче провадження».

На виконання рішення суду, постановою головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Заяць О.В., від 02.08.2017 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1, заявника по справі, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди, витрат виконавчого провадження, штрафів 756672,65 грн. Як зазначено у цій постанові, вона винесена з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення та усунення можливості відчуження майна боржника.

За таких обставин суд обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги з огляду на те, що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень та відповідно до положень закону, при цьому право заявника не було порушено.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність дій державного виконавця необґрунтовані та суперечать вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :