Справа № 710/522/18
Провадження № 2/710/422/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.12.2018 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Цяпкало А.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

26.04.2018 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить стягнути на його користь суму боргу за договором позики від 17.11.2016 в розмірі 10 000, 00 доларів США, визначену в гривнях за офіційним курсом Національного Банку України, який буде встановлений для доларів США на день платежу, крім цього просить також стягнути інфляційні втрати в розмірі 18609,72 грн., 3 % річних в розмірі 2634,25 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 тисяч гривень.

Свій позов позивач мотивує тим, що 17.11.2016 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США. На підтвердження того, що ОСОБА_2 справді отримав зазначену суму, була надана розписка, в якій відповідач зобов'язався повернути позивачу суму боргу в строк до 25.12.2017. Після спливу зазначеного в розписці строку позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути позичені ним кошти. Відповідач кожного разу обіцяє повернути борг, однак жодних фактичних дій, спрямованих на повернення боргу, не вчинює. Станом на момент подання позовної заяви до суду 10000,00 доларів США було еквівалентно 262705,45 грн. Тому саме з цієї суми має бути розраховано інфляційні втрати та 3% річних. Інфляційні втрати та 3% річних розраховані за період з 26.12.2017, тобто з першого дня прострочення відповідачем виконання зобов'язання та до 26.04.2018, тобто до дня позовної заяви до суду. Інфляційні втрати за вказаний період становлять 18609,72 грн., 3% річних - 2634,25 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмір 5000,00 грн., зв'язку з тим, що відповідач прострочив повернення боргу і позивач весь цей час перебував в напруженому стані, оскільки ніде не працює та відповідно має потребу в цих грошових коштах. Через дії відповідача він постійно знервований, мало спить через що погіршилися стосунки між позивачем та його близькими.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 11.05.2018 було відкрито провадження по справі.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 27.09.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання зявився позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримав повністю, надавши пояснення аналогічні до тексту позовної вимоги.

Відповідач та його представник у судове засідання зявилися, позовні вимоги визнали частково, а саме борг в сумі 7000,00 доларів США, інфляційні витрати відповідно на суму боргу в розмірі 13026,00 грн. 3 % річних в розмірі 1841,00 грн. Мотивами часткового визнання позову вказали, що відповідач позичав кошти не для себе особисто, а для юридичної особи, а тому вважає що правильною буде суму в 7000,00 доларів США. Моральну шкоду не визнали повністю, мотивуючи тим, що така шкода не обґрунтована позивачем та не наданий її розрахунок.

Суд, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

У суді встановлено, що згідно з розпискою від 17.11.2016 року, ОСОБА_2, в день складання розписки отримав від ОСОБА_4 10 000 (десять тисяч доларів США), які зобовязався повернути 25.12.2017. (а.с.6).

Відповідно до наданих до суду розрахунків сум індексу інфляції та 3% річних станом на 24.05.2018 загальна сума інфляції становить 18 609,72 грн., сума 3% річних становить 2634,25 грн. (а.с.8.).

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

У відповідності до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

У ч.2.ст.533 ЦК України, зазначено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У Постанові від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, Верховний Суд України дійшов висновку, що враховуючи норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 року ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобов'язань з повернення грошових коштів, такого висновку дійшла Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №444/2909/15-ц від 21.12.2016 року.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові по справі № 6-284цс17 від 01.03.2017, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного Банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Із розписки, підписаної ОСОБА_2 17.11.2016 вбачається, що він «цього дня отримав від ОСОБА_4 10 000 (десять тисяч доларів США), які зобовязавсь повернути 25.12.2017 року». Таким чином ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання повернути ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 10 000,00 (десять тисяч доларів США) саме 25.12.2017. Зобов'язання з повернення коштів, ОСОБА_4, ОСОБА_2, підтвердив своїм підписом. (а. с. 6).

Відповідач не надав жодних доказів того, що він не отримував позичених коштів Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.2. ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, оскільки позивач надав до суду докази існування договору позики між ним та відповідачем ОСОБА_2, а ОСОБА_2 не надав до суду доказів недійсності договору позики, а також того, що не отримував від грошових коштів в розмірі 10 000,00 (доларів США), і в той же час ухиляється від повернення позивачеві позичених коштів, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в частині стягнення боргу з ОСОБА_2, боргу за договором позики в розмірі 10 000, 00 (десять тисяч доларів США), що в гривневому еквіваленті на дату винесення рішення становить 262705,45 грн.

Стягнення належить проводити за офіційним курсом Національного Банку України, встановленим на день здійснення платежу.

У Постанові Верховного Суду України, у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 року, зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, сума інфляційних втрат в розмірі - 18 609,72 грн. та сума 3% річних в розмірі - 2634,25 грн. підлягають стягненню, оскільки є повністю обґрунтованими.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно до п. 2. Постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:

- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції ( 254к/96-ВР ) або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію" ( 2657-12 ), ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права" ( 3792-12 );

- при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" ( 1023-12 ) чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно до висновку Верховного Суду України у справі № 6-1575цс16 від 09.11.2016, спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Покладаючи на відповідача обовязок відшкодувати моральну шкоду, суд безпідставно застосував правила статті 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини.

В нашому випадку правовідносини сторін випливають з договірних відносин, а саме договору позики. Стаття 1050 ЦК України, передбач ає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, в наслідок порушення позичальником договору позики, такий вид відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, не передбачено. В звязку з цим, вимога про задоволення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., не підлягає до задоволення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, зокрема задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 10000,00 доларів США, інфляційних втрат в розмірі 18 609,72 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 2634,25 грн., не підлягає задоволенню вимога про стягнення моральної шкоди.

Заходи забезпечення позову не застосовувались.

Оскільки позов задовольняється частково суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2839,49 грн. (262705,45+18609,72+2634,25 = 283949,42 грн. х 1 відсоток = 2839,49 грн.)

На підставі ст.ст. 192, 203, 231, 524, 526, 533, 546, 547, 553, 554, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 102,106,141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, паспорт серії НС №509848, інші дані про особу суду не відомі, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НС № 462946, виданий Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області 06.05.1998, реєстраційний номер облікової картки платника податків 223624299, інші дані про особу суду не відомі, заборгованість за договором позики в сумі 10 000,00 доларів США (десять тисяч доларів США), за офіційним курсом Національного Банку України, встановленим на день здійснення платежу,суму інфляційних втрат в розмірі 18 609,72 грн. (вісімнадцять тисяч шістсот девять гривень сімдесят дві копійки) та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 2634,25 грн. (дві тисячі вісімсот чотирнадцять гривень 80 коп.).

В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, паспорт серії НС №509848, інші дані про особу суду не відомі, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НС № 462946, виданий Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області 06.05.1998, реєстраційний номер облікової картки платника податків 223624299, інші дані про особу суду не відомі, судовий збір в розмірі 2839,49 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області через Шполянський районний суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складене 28.12.2018.

Суддя Шполянського

районного суду ОСОБА_5