ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 753/21637/14-ц

провадження № 61-8878св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», подану його представником ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., та касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_7, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, ухвалене у складі судді Колесника О. М., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось із позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 17 вересня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 77.1/АК-613.07.2, відповідно до умов якого позивач відкрив ОСОБА_4 відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 22 500 доларів США, а остання зобов'язалась повернути наданий кредит у повному обсязі згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом 10 процентів річних, з кінцевим терміном повернення до 17 вересня 2014 року.

Вказує, що виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 забезпечено укладеним між позивачем та ОСОБА_5 договором поруки.

У зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань утворилась заборгованість, яка станом на 14 листопада 2013 року становить 9 674,32 доларів США та 25 134,85 грн.

За таких обставин просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у вказаній сумі.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ПАТ «Родовід Банк» 9 674,32 доларів США, 25 134,85 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 77.1/АК-613.07.2 від 17 вересня 2007 року та судовий збір у розмірі 2 444,13 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що відповідач ОСОБА_4, отримавши від позивача грошові кошти, неналежним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, при цьому відповідач ОСОБА_5 не виконав умов договору поруки, тому з відповідачів солідарно на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за вказаним договором.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано відповідністю обставинам справи та вимогам матеріального права висновків суду щодо підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_5, апеляційний суд виходив з того, що згідно додаткової угоди до кредитного договору № 77.1/АК-613.07.2, укладеної між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4, змінено процентну ставку без згоди поручителя ОСОБА_5, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. В силу частини першої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порука є припиненою, тому правові підстави для покладення відповідальності на ОСОБА_5 відсутні.

У травні 2016 року представник ПАТ «Родовід Банк» ОСОБА_6 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом, у порушення норм матеріального та процесуального права, прийнято заяву відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності після ухвалення судом рішення, оскільки позивачі мали реальну можливість подати таку заяву до суду першої інстанції.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі під час заочного розгляду справи судом першої інстанції фактично були позбавлені права заявити про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки не з'явились в судове засідання з поважних причин.

Вказує, що суди попередніх інстанцій позбавили відповідачів можливості заявити клопотання про призначення судово-економічної та судово-бухгалтерської експертиз, які необхідно провести для встановлення сукупної вартості кредиту.

Зазначив, що кредитний договір, укладений між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4, містить несправедливі умови, тому він може бути визнаний недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 17 вересня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №77.1/АК-613.07.2 (далі - Договір), відповідно до якого позивач відкрив ОСОБА_4 відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 22 500 доларів США, а остання зобов'язалась повернути наданий кредит у повному обсязі та згідно з графіком погашення кредиту і сплатити за користування кредитом 10 процентів річних, з кінцевим терміном повернення до 17 вересня 2014 року. Відповідно до пунктів 2.2.1, 2.2.2 та 2.2.3 договору погашення кредиту повинно відбуватись згідно графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Також суди встановили, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

Відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 14 листопада 2013 року становить 9 674,32 доларів США та 25 134,85 грн, з яких: 8 027,48 доларів США - кредитна заборгованість, 1 646,84 доларів США - нараховані процентів, 15 285,12 грн - пеня, 2 280,46 грн - 3% річних, 16,26 грн - інфляційні втрати.

В ході апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Вказував, що у зв'язку із заочним розглядом справи відповідачі були позбавлені можливості подати її у суді першої інстанції.

Апеляційний суд, встановивши, що відповідачі були належним чином повідомленні про розгляд справи судом першої інстанції, діючи на власний розсуд відповідних процесуальних дій не вчинили - не подали до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх застосування.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_8, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову в цій частині.

Крім того, апеляційний суд встановив, що відповідно до додаткової угоди до кредитного договору №77.1/АК-613.07.2, укладеної між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 15 жовтня 2008 року, збільшено процентну ставку з 10 процентів річних до 12 процентів річних з дати підписання цієї угоди. Доказів згоди поручителя на таке збільшення процентної ставки позивачем не надано. При цьому в договорі поруки відсутні положення, які б надавали право сторонам за забезпечуваним кредитним договором змінювати зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

У вказаній справі суди встановили, що додатковим договором, укладеним між кредитором і позичальником, внесено зміни до кредитного договору, зокрема підвищено процентну ставку на 4% річних за неналежне виконання позичальником зобов'язань щодо страхування та здійснення страхових виплат, по відношенню до всієї суми неповернутого кредиту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми випливає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення частини першої статті 559 ЦК України, суд дійшов висновку, що внесення додатковим договором змін до кредитного договору щодо збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Встановивши, що додатковою угодою від 15 жовтня 2008 року до кредитного договору, укладеною без згоди поручителя, збільшено розмір процентної ставки за кредитом, тобто змінено зобов'язання забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя та поручитель ОСОБА_5 згоди на таку зміну забезпеченого порукою зобов'язання не давав, апеляційний суд правильно застосував частину першу статті 559 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання поруки припиненою.

Саме такий правовий висновок щодо застосування статті 559 ЦК України в аналогічній справі висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-1161цс15.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Родовід Банк» щодо помилкового застосування позовної давності судом апеляційної інстанції відхиляються касаційним судом, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування позовної давності, а заявник помилково вважає вказану обставину підставою для часткового залишення позову без задоволення.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що апеляційним судом не прийнято до уваги заяву про застосування позовної давності, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 щодо недійсності договору кредиту та його несправедливих умов відхиляються касаційним судом, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України, зокрема у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16.

Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним договором, позову про визнання недійсним якого відповідачами не заявлено, у зв'язку з чим доводи, на які посилається заявник як на підставу для скасування судового рішення, не відносяться до предмета позову та його підстав.

Таким чином, доводи касаційних скарг ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_5 на правильність висновків апеляційного суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції у частині, залишеній без змін апеляційним судом, та рішення апеляційного суду, оскільки суд першої інстанції у відповідній частині та суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції у вказаній частині та рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційні скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», подану його представником ОСОБА_6, та касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року у частині, залишеній без змін апеляційною інстанцією, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик