ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 595/1742/16-ц

провадження № 61-14891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Галіція Дистилері»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Галіція Дистилері», подану представником Цвєтковою Катериною Володимирівною, на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Содомори Р. О., та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 3 квітня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Хоми М. В., Сташків Б. І., Костів О. З.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Галіція Дистилері» (далі - ПрАТ «Галіція Дистилері») із позовом про поновлення на роботі.

Посилався на те, наказом ПрАТ «Галіція Дистилері» № 73 від 27 вересня 2016 року він звільнений з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я.

Вважає даний наказ незаконним, а підстави наказу надуманими, у наказі не конкретизовано час вчинення порушень, перелік та час виявлення нестачі матеріальних цінностей, закріплених за позивачем, час та місце використання ним пального саме для приватних поїздок.

Також зазначав, що посада виконавчого директора не пов`язана з безпосереднім обслуговуванням грошових чи товарних цінностей, у передбаченому законом порядку не було встановлено факту розкрадання ним грошових коштів та матеріальних цінностей чи інших корисливих правопорушень, а тому він не міг бути звільнений на підставі статті 41 КЗпП України.

Посилаючись на наведене, просив скасувати наказ № 73 від 27 вересня 2016 року та поновити його на роботі в ПрАТ «Галіція Дистилері» на посаді виконавчого директора, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2017 року, описку у якому виправлено ухвалою цього суду від 28 лютого 2017 року, позов задоволено. Скасовано наказ № 73 від 27 вересня 2016 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді виконавчого директора ПрАТ «Галіція Дистилері». Стягнено з ПрАТ «Галіція Дистилері» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 39 912,44 грн., а на користь держави - 551,20 грн. судового збору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із доведеності позову щодо незаконності звільнення позивача, оскільки відповідач не довів виникнення підстав для звільнення у зв`язку із втратою довір`я.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 3 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, мотивувавши тим, що суд повно та всебічно дослідив обставини справи, надав усім доводам сторін та дослідженим доказам належну правову оцінку, у зв`язку з чим ухвалив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

У квітні 2017 року ПрАТ «Галіція Дистилері» через представника Цвєткову К. В. звернулося із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати і передати справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що судом належним чином не дана оцінка доказам, які підтверджують вчинення ОСОБА_1 як виконавчим директором підприємства винних дій щодо неправомірного розпорядження грошовими коштами підприємства та використання їх для власних цілей, зокрема на оплату службових відряджень за кордон; суд, встановивши факт виявлення нестачі матеріальних цінностей та порушення позивачем порядку зберігання матеріальних цінностей підприємства, не врахував, що це може бути підставою для втрати довір`я до посадової особи, яка ними розпоряджається, невірно застосувавши положення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження, за виключенням поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку на один місяць.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом № 83 від 26 липня 2010 року ОСОБА_1 призначений виконавчим директором ЗАТ «Галспирт», правонаступником якого є ПрАТ «Галіція Дистилері».

Наказом № 73 від 27 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнений з роботи за пунктом другим частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я до нього з боку уповноваженого власником органу.

Підставою для втрати довір`я до ОСОБА_1 стали: неодноразові порушення Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, внаслідок чого підприємством оплачені його приватні поїздки у межах України та за кордон; порушення ним як матеріально відповідальною особою правил проведення операцій з матеріальними та іншими цінностями, внаслідок чого інвентаризаційною комісією виявлено нестачу матеріальних цінностей на суму 11 667,83 грн.; втрати підприємства через оплату придбання палива на загальну суму 5 394,36 грн. для приватного використання ОСОБА_1 Вказані порушення матеріальної дисципліни були виявлені проведеною інвентаризацією та службовим розслідуванням від 27 липня 2016 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відрядження, які стали підставою для втрати до позивача довір`я, зареєстровані у журналі реєстрації вибуття у відрядження; авансові кошти на зазначені поїздки позивачеві під звіт не видавали і після повернення товариство відшкодувало фактично понесені витрати згідно з перевіреними бухгалтером підтверджуючими документами, зокрема витрати на проживання, добові та інше.

Оцінивши зміст повноважень позивача, порядок оформлення службових відряджень і порядок відшкодування фактично понесених витрат, здійснених бухгалтером з додержанням фінансової дисципліни, суди дійшли правильного висновку про недоведення відповідачем порушення ОСОБА_1 . Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордоном.

Нестачу матеріальних цінностей як одну із підстав втрати довір`я суди вважали недоведеною, оскільки одна їх частина є малоцінними необоротними матеріальними активами, а доказів на підтвердження передачі позивачеві іншої частини товарно-матеріальних цінностей відповідач не надав. Крім того, суди врахували, що сам факт нестачі матеріальних цінностей без установлення конкретних винних дій працівника, не може бути підставою для втрати довір`я.

За встановлених обставин використання паливної карти № НОМЕР_1 суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведення її використання виключно і особисто ОСОБА_1

Наведені встановлені судами обставини дають підстави для висновку про законність та обґрунтованість судових рішень.

Так, відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України надає право власникові чи уповноваженому ним органу право розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником винних дій, що дають підставу для втрати до нього довір`я з боку власника або уповноваженого ним органу. На цій підставі можуть бути звільнені з роботи лише особи, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, тобто особи, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

Отже, розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл, тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстав втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайняття їх прийманням, зберіганням транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Крім того, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Ураховуючи особливості звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, роботодавець повинен довести, що працівник безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортування, розподілом і т.п.) та вчинив умисно або необережно такі дії, що дають підстави для втрати до нього як матеріально відповідальної особи довір`я.

Оскільки, вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказані відповідачем дії ОСОБА_1 не доводять правомірність його звільнення як виконавчого директора у зв`язку з втратою довір`я з огляду на особливість звільнення за цією статтею, висновок про задоволення позову є обґрунтованим.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, є аналогічними доводам апеляційної скарги, стосуються оцінки доказів, зібраних у справі, тому суд їх відхиляє з викладених підстав.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суди ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ПрАТ «Галіція Дистилері» залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2017 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Галіція Дистилері», подану представником Цвєтковою Катериною Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 3 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик