Справа № 364/1168/18
Провадження № 2/364/392/18
27.12.2018 року, Володарський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Моргун Г. Л.,
за участі секретаря судового засідання Сіваченко Л. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в смт Володарка , справу за позовом
третя особа: ОСОБА_3,
про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,
Позивач 21.09.2018 року звернулася до суду із названою позовною заявою вказуючи, що вона є співвласником житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Шевченка, 5 а, с. Капустинці, Володарського району, Київської області. В житловому будинку зареєстрований ОСОБА_2. Відповідач в будинку не проживає з 2014 року, не зявляється, догляд будинку не здійснює, комунальних платежів не проводить. Факт реєстрації ОСОБА_2 в її будинку перешкоджає позивачу належним чином користуватися житловим будинком співвласником якого вона є.
Позивач, посилаючись на вище викладене та на ст.7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 316, 317, 391, 405 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.ст. 4, 175-177 ЦПК України, просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: вул. Шевченка, 5 а, с. Капустинці, Володарського району, Київської області та зобовязати Капустинську сільську раду, Володарського району, Київської області зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Судові витрати покласти на відповідача.
02.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 08.11.2018 року. У звязку з неявкою учасників судового процесу суд відклав підготовче судове засідання на 23.11.2018 року.
23.11.2018 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 27.12.2018 року на 10 год.
27.12.2018 року, в судовому засіданні позивач зазначила, що підтримує позовні вимоги та просить суд позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про місце та час його проведення повідомлений належним чином згідно положень ч. 11 ст.128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 39).
Третя особа: ОСОБА_3, в судове засідання не з явився, причини своєї неявки суду не повідомив. Про місце, дату та час розгляду справи належним чином повідомлений ( а.с.42).
Відповідач відзиву на позовну заяву не надіслав. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін не надав.
Оскільки належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач у судові засідання жодного разу не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, клопотань про відкладення справи, відзиву, а позивач не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення у порядку загального позовного провадження, відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позицію позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних міркувань.
Судом встановлено, що житловий будинок, що розташований за адресою: вул. Шевченка, 5 а в с.Капустинці Володарського району Київської області належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 та третій особі: ОСОБА_3 в рівних долях, що стверджено свідоцтвом про право власності на житло ( а.с.11) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( реєстраційний номер 17468488 від 13.01.2007 року ( а.с.12). Зміна прізвища позивача з « Андросюк» на «Скороход» відбулася в результаті розірвання шлюбу за рішенням Володарського районного суду Київської області про розірвання шлюбу від 24.05.2017 року ( а.с.15, 16).
На час проведення обстеження матеріально-побутових умов 20.08.2018 року комісією встановлено, що в житловому будинку, що розташований за адресою: вул. Шевченка, 5 а в с.Капустинці Володарського району, Київської області зареєстровані та проживають його співвласники: ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Крім власників в названому будинку зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який родинних стосунків з власниками будинку не має ( а.с.13).
Одночасно судом встановлено, що за згодою позивача та ОСОБА_3, як співвласників житла, відповідач був зареєстрований у названому житловому будинку. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, саме з дня реєстрації відповідач, не проживає за вказаною адресою, не користується житлом, але залишається зареєстрованим по даний час, добровільно з реєстрації не знявся, його реєстрація створює перешкоди для позивача, у користуванні та розпорядженні цим майном. Позивачем не вказано причин поважності не проживання відповідача у житловому будинку, а також не зазначено та ненадано документів, які б вказували з якого саме часу названі особи в томпу числі і відповідач не проживають у будинку, що розташований за адресою: вул. Шевченка, 5 а в с.Капустинці Володарського району, Київської області співвласником якого є позивач.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд зясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб та вважає що позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав.
Отже при вирішенні даного позову суд бере до уваги положення ст. 316 Цивільного Кодексу, яка визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею , незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння , користування та розпорядження своїм майном , що визначає ст.317 ЦК України. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Інша ситуація виникає у разі, коли особа не є членом сімї власника, про що заначила позивач.
В такому випадку власник житла має право звернутися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житлом. При цьому не має значення строк, протягом якого особа не проживала у даному приміщенні. Таке питання може бути порушено навіть за умови, коли особа проживає у приміщенні на день звернення до суду. Визначальне значення при цьому матиме встановлення факту, що особа не є членом сімї власника.
Таке правило висловлено у правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-709 цс16.
Так, у Постанові ВСУ викладено правову позицію, відповідно до якої, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Після набрання судового рішення законної сили, власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.
Враховуючи особливості застосування норм матеріального та процесуального права при розгляді цивільних справ про визнання особою такою, що втратила право на користування житлом та аналізуючи положення ст.ст. 61-70 ЖК України, які передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди). Слід зазначити, що особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сімї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обовязки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією.
ЖК поширив правила щодо збереження житла також наймачів, членів їх сімей. Зберігається право на житло (за всіма особами, які зникли безвісти) протягом шести місяців з моменту зникнення особи до дня набрання законної сили рішення суду про оголошення її безвісти відсутньою або померлою.
Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сімї не потребує згоди інших членів сімї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сімї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Зокрема, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів.
В даному конкретному випадку суд не має можливості повно та всебічно дослідити докази, які б вказували на відсутність відповідача за місцем реєстрації, оскільки позивач не надала суду будь-які фактичні дані, на підтвердження заявленої нею перед судом вимоги, зокрема:
- усні чи письмові пояснення свідків, котрі підтвердять в суді факт не проживання особи в житловому приміщенні;
- акти про відсутність відповідача за місцем реєстрації протягом одного року;
- довідки відділення поштового звязку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її імя чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання;
- інші докази зокрема: утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.
Одночасно позивач ставить перед судом другу вимогу : про зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою. Вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набуло законної сили, є достатньою підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового врегулювання, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.
За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.
Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Саме така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 січня 2012 року при розгляді за винятковими обставинами цивільної справи № 6-57цс11.
Окрім того, Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», зазначає, що наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та громадському житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Враховуючи пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю, оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача в житловому будинку, без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки судом у задоволенні позовних вимог відмовлено судові витрати залишаються за позивачем.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року , ст.ст. 9, 64, 67, 71, 72, 107, 156, 160, 163 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, ст.ст. 10, 89, 141, 259, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд,-
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2
третя особа: ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити повністю.
Особи, які беруть участь у справі, можуть ознайомитися з повним рішенням суду 29.12.2018року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Володарського районного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Г. Л. Моргун