Суддя Горчакова О. І.
Справа № 644/5204/18
Провадження № 2/644/1981/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

28 грудня 2018 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Горчакової О.І.,

секретаря судових засідань - Білієнко Г.Г.,

за участю:

позивача - ОСОБА_2. в особі представника адвоката ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4 - не прибула;

відповідач - ОСОБА_5 - не прибула, її законний представник - не прибув

третьої особи -Департамент державної реєстрації Харківської міської ради- представник надала письмові пояснення,

третьої особи - Служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - представник надав заяву,

розглянувши у судовому засіданні в залі судових засідань Орджонікідзевського районного суду міста Харкова в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_5, в особі її представника за законом матері - ОСОБА_4, третя особа: Департамент державної реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради «Про відновлення порушеного права»

-в с т а н о в и в:

До Орджонікідзевського районного суду м. Харкова надійшов вказаний позов.

Заявник прохає відновити його порушене право власності та визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 належить на праві власності будинок АДРЕСА_1:

- ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.1996 року, виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за № 2-4693;

- ? на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2009 року, виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за № 4-792.

На теперішній час в будинку зареєстровані чотири особи, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_4 була зареєстрована у будинку як дружина сина Позивача, проте сумісне життя не склалось, Відповідач разом з дитиною ОСОБА_5 забрала речі та не проживає за місцем реєстрації з 2014 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20.07.2018 року позов було залишено без руху (т.1 а.с. 22); від - 31.07.2018 року по вказаній цивільній справі відкрито провадження та призначено справу до підготовчого провадження (т. 1 а.с.25).

25.07.2018 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова вказану цивільну справу призначено до судового засідання.

В судове засідання позивач не прибув, Представник позивача підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_6 та неповнолітня ОСОБА_5 в судове засідання не прибули, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином, інформація про час і місце судового засідання розміщена на сторінці Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у розділі офіційного веб-порталу «Судова влада України» в мережі Інтернет, причини своєї неявки суду не повідомили, не надали відзив на позовну заяву.

Представники третьої особи Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради та Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - надали до суду письмові пояснення, у яких заперечували проти задоволення позову, оскільки у разі задоволення вимог позивача будуть порушені права і інтереси дитини.

Суд, зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та приходить до наступного.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні факти.

ОСОБА_2 належить на праві власності будинок АДРЕСА_1:

- ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.1996 року, виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за № 2-4693 (а.с.8);

- ? на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2009 року, виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за № 4-792 (а.с.9).

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані:

- ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_3;

- ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_4;

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12)

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05.04.2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.11).

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_4 була зареєстровано у вказаному будинку як дружина сина Позивача, а ОСОБА_5 як донька сина Позивача, тобто як члени родини.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла.

Вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне.

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язківка з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалися на те, що реєстрація відповідача фактично позбавляє його розпоряджатися своїм майном та порушено його конституційне право на житло.

Суд вважає зазначити, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Більш того Позивач прохає визнати разом з ОСОБА_4 такою що втратила право користування житлом і неповнолітньої ОСОБА_5.

Відсутність реєстрації місця проживання дитини суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією України та законами України.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45).

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ст. 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Відповідно до пункту 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077 ( чинного на час розгляду судом першої інстанції справи), відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.

При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС.

Згідно із пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, ( чинних на час розгляду апеляційним судом справи) у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Судом не установлено порушення Відповідачами права позивача на користування будинком АДРЕСА_1.

При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, Позивача та Відповідачів всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд - приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_5, в особі її представника за законом матері - ОСОБА_4, третя особа: Департамент державної реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради «Про відновлення порушеного права» - не підлягає задоволенню.

У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, 64, 150, 156, 161 ЖК УРСР, статтями 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_5 в особі її представника за законом матері - ОСОБА_4, третя особа: Департамент державної реєстрації Харківської міської ради, Служба у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради «Про відновлення порушеного права»-відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, з урахуванням п. 15.5 ч. 1 перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р., протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 09.01.2019 року.

Суддя: О. І. Горчакова