Справа № 466/6360/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Павлишин К.І.

учасники справи: позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/4 частини будинку та визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом,

у с т а н о в и в:

У серпня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 предявили в суд позов до ОСОБА_3, в якому просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 1/4 частини будинку, який було укладено 30.12.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 7811;

визнати за ОСОБА_1, (РНОКПП НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування на 1/12 частину будинку за адресою: м. Львів, вул. Підрічна, 7, що складається з приміщень, які позначені в технічному паспорті цифрами 5-1/4,6 кв.м. (коридор), 5-2/13,6 кв.м. (житлова), 5-3/13,4 кв.м. (житлова), 5-4/3,7 кв.м. (коридор), 5-5/11,6 кв. м. (кухня), 5-6/2,7 кв.м. (службове), 5-7/2,2 кв.м. (санвузол) житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою «Б»;

визнати за ОСОБА_2, (РНОКПП НОМЕР_2) право власності в порядку спадкування на 1/12 частину будинку за адресою: м. Львів, вул. Підрічна, 7, що складається з приміщень, які позначені в технічному паспорті цифрами 5-1/4,6 кв.м. (коридор), 5-2/13,6 кв.м. (житлова), 5-3/13,4 кв.м. (житлова), 5-4/3,7 кв.м. (коридор), 5-5/11,6 кв. м. (кухня), 5-6/2,7 кв.м. (службове), 5-7/2,2 кв.м. (санвузол) житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою «Б».

В обгрунтування своїх вимог зазначили, що 04.01.1964 року одружились їхні батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_4, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0 від 17.07.2018 року.

Від цього шлюбу народилися діти, а саме: 16.02.1965 року народилася ОСОБА_7 (теперішнє прізвище - ОСОБА_1), 27.04.1968 року народилася ОСОБА_8 (теперішнє прізвище - ОСОБА_3) та 25.11.1984 року народилася ОСОБА_9 (теперішнє прізвище - ОСОБА_2).

01.08.2008 року помер їх батько ОСОБА_6, про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 02.07.2008 року в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 4474 та видано Свідоцтво про смерть серії І-СГ № 147023.

По смерті батька спадщину було прийнято його дружиною їх мамою ОСОБА_4 та його дітьми - ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (теперішнє прізвище - ОСОБА_2) ОСОБА_10 та державним нотаріусом ОСОБА_11 було заведено спадкову справу №129/2009 р. Факт прийняття спадщини по смерті батька підтверджується долученими до позовної заяви копіями Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-765; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-771; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-774; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-174 та ОСОБА_12 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970771 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-176 та ОСОБА_12 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970827 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-170 та ОСОБА_12 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970684 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-172 та ОСОБА_12 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970720 від 25.02.2010 року. Згідно даних свідоцтв про право на спадщину за законом нами було успадковано грошові вклади та частину будинку № 3-А по вул. Плетенецького в м. Львові.

28.07.2016 року померла їх мати ОСОБА_4, про що Шевченківським районним у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 29.07.2016 року в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 4474 та видано Свідоцтво про смерть серії І-СГ № 147023.

По смерті їх мами приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального кругу ОСОБА_13 було 22.12.2016 року заведено спадкову справу № 25/2016 (номер у спадковому реєстрі - 60033307). Заповіту мама за життя не складала.

По смерті мами спадщину було прийнято ними, позивачами у справі та відповідачем.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України в ред. 2004 року спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 1 ст. 1258 ЦК в ред. 2004 року спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК в ред. 2004 року у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Вони, позивачі у справі, та відповідач, згідно приписів ст. 1261 ЦК України в ред. 2004 року є спадкоємцями першої черги за законом.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України в ред. 2004 року спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України в ред. 2004 року встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України в ред. 2004 року для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Так, ними, позивачами у справі та відповідачем, відповідно до ст. 1268 ЦК України в ред. 2004 року було прийнято спадщину, а відтак прийнята ними спадщина по смерті їх матері відповідно до вимог ст. ст. 1220, 1268 ЦК України в ред. 2004 року належить їм з часу відкриття спадщини, тобто з 28.07.2016 року.

Приписи ст. 1278 ЦК України в ред. 2004 року, що регулюють поділ спадщини між спадкоємцями, зокрема ч. 1 вказують про те, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Враховуючи те, що заповіту за життя їх мама не складала, частки кожної з них є рівними та становлять по 1/3 частині спадкового майна.

Так, до складу спадщини по смерті їх матері входить 1/8 частина будинку № 3-А по вул. Плетенецького в м. Львові, яка складається з 1/10 частини, яка належала мамі на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.08.2004 року та 1/40 частини, яка належала мамі згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року.

Крім цього, їм було відомо про те, що крім вказаної частини будинку по вул. Плетенецького в м. Львові, до складу спадщини мала також входити й 1/4 частина житлового будинку №7 по вул. Підрічній в м. Львові.

Вказану 1/4 частину житлового будинку №7 по вул. Підрічній в м. Львові було придбано батьками у 2002 році, де покупцем виступала мама ОСОБА_4, що підтверджується долученими до позовної заяви копіями Договору купівлі-продажу частини будинку від 07.06.2002 року, укладеного між продавцем ОСОБА_14 та покупцем ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за № 4298 та Реєстраційним посвідченням, виданим Львівським БТІ від 02.09.2002 року на бланку серії КММ №081385.

Після смерті батька до смерті їх мами вони питання спадкування частини будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові не піднімали, оскільки не хотіли травмувати маму, яка важко переживала смерть батька.

Однак, вже після смерті мами вони підняли це питання, так як йшлося про спадкування частини будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові. Вони довго не могли знайти документи на цей будинок та запитували про нього у їх сестри відповідача по справі. Вона довгий час їм відповідала про те, що не знає де документи, однак в січні 2018 року вона зізналася про те, що за життя мами вмовила її подарувати частину будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові саме їй. Батьку про цей договір дарування за життя нічого не було відомо. Відповідач у справі зізналася їм, про те, що вмовила маму подарувати їй вказану частину для того, що вони, позивачі, всі мають де жити, а вона не мала окремого житла, а тому у випадку смерті всі будуть претендувати на частку у вказаному будинку. Тобто відповідач визнала той факт, що договір дарування мав на меті, перш за все, у випадку смерті батьків фактично усунути нас від спадкування та для того, щоб вказана частка у будинку №7 по вул. Підрічній в м. Львові належала виключно відповідачу.

Також в січні 2018 року відповідач показала їм договір дарування та надала його нотаріально засвідчену копію.

Із вказаного договору дарування 1/4 частини будинку вбачається, що такий було укладено 30.12.2003 року між їх мамою ОСОБА_4 та їх сестрою відповідачем у справі, ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 7811.

Вважають, що вказаним договором дарування порушено їх майнові права щодо спадкування 1/4 частини будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (надалі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Згідно частиною першою Прикінцевих положень Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року

Спірну 1/4 частину житлового будинку №7 по вул. Підрічній в м. Львові, їх батьками, як подружжям, було набуто у 2002 році, тобто до набрання чинності СК України та ЦК України, а тому при вирішенні даного спору підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, ЦК України в ред. 1963 року та відповідні положення Закону України «Про власність», які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Як вже вказувалося вище, 1/4 частину будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові було набуто їх батьками під час шлюбу, хоча стороною договору купівлі-продажу виступала їх мама - ОСОБА_4.

Виходячи зі змісту ст.ст. 22, 28 КпШС України, ст. 112 ЦК України у ред. 1963 року, ч.2 ст.372 ЦК України у ред. 2004 року, ч.3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_14 України „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності від 22.12.1995 року № 20, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і частки учасників спільної сумісної власності є рівними.

Відтак, їх батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 набули 1/4 частину будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові на праві спільної сумісної власності, в рівних частках, отже частка кожного з них становила по 1/2 частині від 1/4 частини будинку, тобто по 1/8 частині.

Відповідно до ст. 86 ЦК РСР (в ред. 1963 року) право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Статтею 4 Закону України «Про власність» визначалося, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник, здійснюючи свої права, зобовязаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави. При здійсненні своїх прав і виконанні обовязків власник зобовязаний додержувати моральних засад суспільства.

Стаття 16 Закону України «Про власність» передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

Згідно приписів ст. 22 КпШС України передбачалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Стаття 23 КпШС України передбачала регулювання відносин щодо укладення подружжям угод щодо спільного майна. Так, згідно приписів даної норми майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обовязкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Частиною 4 ст. 244 ЦК України в ред. 1963 року передбачалося, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Так, приписи ст. 227 ЦК України в ред. 1963 року передбачали, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відтак, з огляду на наведені приписи законодавства яке діяло на момент укладення оскаржуваного договору дарування, такий договір вимагав обовязкового нотаріального посвідчення, а тому письмова згода їх батька на укладення такого договору мала бути отримана нотаріусом перед посвідченням такого договору в обовязковому порядку.

Однак, як вбачається з пояснень, які надала їм сестра відповідач у справі, їх батько нічого не знав про те, що мама подарувала 1/4 частину будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові їх сестрі відповідачу у справі. Їх батько жодної письмової згоди на укладення спірного договору дарування не давав і його навіть не було у нотаріуса. Наведене підтверджується також і змістом оскаржуваного договору дарування, де відсутня будь-яка згадка як про існування батька так і про те, що ним давалася згода на відчуження вказаної частини будинку.

Відповідно до ст. 48 ЦК України в ред. 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

У підпунктах «д» та «е» п. 16 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_14 України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що відсутність згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення (ст. 23 КпШС України) або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно; визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Зважаючи на наведені вище вимоги Закону вбачається, що оскаржуваний Договір дарування 1/4 частини будинку від 30.12.2003 року належить визнати недійсним з огляду на грубі порушення Закону при його вчиненні, зокрема за відсутності згоди їх батька на укладення такого договору та у звязку з очевидним доведенням того, що сторони даного договору дарування діяли недобросовісно.

Враховуючи наведене вище, а саме той факт, що ними, позивачами у справі прийнято спадщину по смерті їх батьків, а також те, що спадщину було прийнято й їх сестрою відповідачем у справі, те що, вони троє є єдиними спадкоємцями за законом по смерті батьків, вважають, що за ними, в порядку спадкування за законом належить визнати право власності по 1/12 частині будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові за кожним відповідно.

В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 23 жовтня 2018 року о 09.20 год., позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх представник ОСОБА_15 та відповідач ОСОБА_3 не зявились, хоч про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, та представник позивачів ОСОБА_15 і відповідач ОСОБА_3 подали заяви, з яких убачається, що представник позивача позов підтримує і просить його задовольнити, відповідач позов визнає та вони просять проводити розгляд справи без їх участі.

У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 23 жовтня 2018 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 04.01.1964 року одружились ОСОБА_6 та ОСОБА_4, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0 від 17.07.2018 року.

Від цього шлюбу народилися діти, сторони по справі, а саме: 16.02.1965 року народилася ОСОБА_7 (теперішнє прізвище - ОСОБА_1), 27.04.1968 року народилася ОСОБА_8 (теперішнє прізвище - ОСОБА_3) та 25.11.1984 року народилася ОСОБА_9 (теперішнє прізвище - ОСОБА_2).

01.08.2008 року помер їх батько ОСОБА_6, про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 02.07.2008 року в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 4474 та видано Свідоцтво про смерть серії І-СГ № 147023.

Після смерті батька ОСОБА_6 спадщину було прийнято його дружиною мамою сторін ОСОБА_4 та його дітьми - ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (теперішнє прізвище - ОСОБА_2) ОСОБА_10 та державним нотаріусом ОСОБА_16 було заведено спадкову справу №129/2009 р. Факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 підтверджується копіями Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-765; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-771; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2009 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-774; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-174 та ОСОБА_12 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970771 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-176 та ОСОБА_12 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970827 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-170 та ОСОБА_12 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970684 від 25.02.2010 року; Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-172 та ОСОБА_12 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №22970720 від 25.02.2010 року. Згідно даних свідоцтв про право на спадщину за законом нами було успадковано грошові вклади та частину будинку № 3-А по вул. Плетенецького в м. Львові.

28.07.2016 року померла мати сторін ОСОБА_4, про що Шевченківським районним у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 29.07.2016 року в Книзі реєстрації смертей було зроблено відповідний актовий запис за № 4474 та видано Свідоцтво про смерть серії І-СГ № 147023.

Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального кругу ОСОБА_13 було 22.12.2016 року заведено спадкову справу № 25/2016 (номер у спадковому реєстрі - 60033307).

Після смерті ОСОБА_4 спадщину було прийнято сторонами по справі та відповідачем.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України в ред. 2004 року спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 1 ст. 1258 ЦК в ред. 2004 року спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК в ред. 2004 року у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивачі у справі, та відповідач, згідно приписів ст. 1261 ЦК України в ред. 2004 року є спадкоємцями першої черги за законом.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України в ред. 2004 року спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України в ред. 2004 року встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України в ред. 2004 року для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Так, позивачами у справі та відповідачем, відповідно до ст. 1268 ЦК України в ред. 2004 року було прийнято спадщину, а відтак прийнята ними спадщина після смерті їх матері відповідно до вимог ст. ст. 1220, 1268 ЦК України в ред. 2004 року належить їм з часу відкриття спадщини, тобто з 28.07.2016 року.

Приписи ст. 1278 ЦК України в ред. 2004 року, що регулюють поділ спадщини між спадкоємцями, зокрема ч. 1 вказують на те, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Враховуючи те, що заповіту за життя мати сторін ОСОБА_4 не складала, частки кожної з них є рівними та становлять по 1/3 частині спадкового майна.

Так, до складу спадщини по смерті ОСОБА_4 входить 1/8 частина будинку № 3-А по вул. Плетенецького в м. Львові, яка складається з 1/10 частини, яка належала ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.08.2004 року та 1/40 частини, яка належала ОСОБА_4 згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2010 року.

З позовної заяви вбачається, що крім вказаної частини будинку по вул. Плетенецького в м. Львові, до складу спадщини мала також входити й 1/4 частина житлового будинку №7 по вул. Підрічній в м. Львові.

Вказану 1/4 частину житлового будинку №7 по вул. Підрічній в м. Львові було придбано батьками сторін по справі у 2002 році, де покупцем виступала ОСОБА_4, що підтверджується долученими до позовної заяви копіями Договору купівлі-продажу частини будинку від 07.06.2002 року, укладеного між продавцем ОСОБА_14 та покупцем ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за № 4298 та Реєстраційним посвідченням, виданим Львівським БТІ від 02.09.2002 року на бланку серії КММ №081385.

Також з матеріалів справи вбачається, що після смерті батька сторін ОСОБА_6 до смерті їх мами ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_3 в січні 2018 року зізналася позивачам про те, що за життя мами вмовила її подарувати частину будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові саме їй. Батьку про цей договір дарування за життя нічого не було відомо. Відповідач у справі зізналася їм, про те, що вмовила маму подарувати їй вказану частину для того, що вони, позивачі, всі мають де жити, а вона не мала окремого житла, а тому у випадку смерті всі будуть претендувати на частку у вказаному будинку. Тобто відповідач визнала той факт, що договір дарування мав на меті, перш за все, у випадку смерті батьків фактично усунути позивачів від спадкування та для того, щоб вказана частка у будинку №7 по вул. Підрічній в м. Львові належала виключно відповідачу.

Також в січні 2018 року відповідач показала їм договір дарування та надала його нотаріально засвідчену копію.

Із вказаного Договору дарування 1/4 частини будинку вбачається, що такий було укладено 30.12.2003 року між їх мамою ОСОБА_4 та їх сестрою відповідачем у справі, ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 7811.

Суд вважає, що вказаним договором дарування порушено майнові права позивачів щодо спадкування 1/4 частини будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (надалі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Згідно частиною першою Прикінцевих положень Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року

Спірну 1/4 частину житлового будинку №7 по вул. Підрічній в м. Львові, батьками сторін, як подружжям, набуто у 2002 році, тобто до набрання чинності СК України та ЦК України, а тому при вирішенні даного спору підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, ЦК України в ред. 1963 року та відповідні положення Закону України «Про власність», які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Як зазначалось вище, 1/4 частину будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові було набуто батьками сторін під час шлюбу, хоча стороною договору купівлі-продажу виступала їх мама - ОСОБА_4.

Виходячи зі змісту ст.ст. 22, 28 КпШС України, ст. 112 ЦК України у ред. 1963 року, ч.2 ст.372 ЦК України у ред. 2004 року, ч.3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_14 України „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності від 22.12.1995 року № 20, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і частки учасників спільної сумісної власності є рівними.

Відтак, їх батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 набули 1/4 частину будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові на праві спільної сумісної власності, в рівних частках, отже частка кожного з них становила по 1/2 частині від 1/4 частини будинку, тобто по 1/8 частині.

Відповідно до ст. 86 ЦК України в ред. 1963 року право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Статтею 4 Закону України «Про власність» визначалося, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник, здійснюючи свої права, зобовязаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави. При здійсненні своїх прав і виконанні обовязків власник зобовязаний додержувати моральних засад суспільства.

Стаття 16 Закону України «Про власність» передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

Згідно приписів ст. 22 КпШС України передбачалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Стаття 23 КпШС України передбачала регулювання відносин щодо укладення подружжям угод щодо спільного майна. Так, згідно приписів даної норми майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обовязкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Частиною 4 ст. 244 ЦК України в ред. 1963 року передбачалося, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Так, приписи ст. 227 ЦК України в ред. 1963 року передбачали, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відтак, з огляду на наведені приписи законодавства яке діяло на момент укладення оскаржуваного договору дарування, такий договір вимагав обовязкового нотаріального посвідчення, а тому письмова згода їх батька на укладення такого договору мала бути отримана нотаріусом перед посвідченням такого договору в обовязковому порядку.

Однак, як вбачається з пояснень, які надала їм сестра відповідач у справі, їх батько нічого не знав про те, що мама подарувала 1/4 частину будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові їх сестрі відповідачу у справі. Їх батько жодної письмової згоди на укладення спірного договору дарування не давав і його навіть не було у нотаріуса. Наведене підтверджується також і змістом оскаржуваного договору дарування, де відсутня будь-яка згадка як про існування батька так і про те, що ним давалася згода на відчуження вказаної частини будинку.

Відповідно до ст. 48 ЦК України в ред. 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

У підпунктах «д» та «е» п. 16 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_14 України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що відсутність згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення (ст. 23 КпШС України) або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно; визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

Зважаючи на наведені вище вимоги Закону вбачається, що оскаржуваний Договір дарування 1/4 частини будинку від 30.12.2003 року належить визнати недійсним з огляду на грубі порушення Закону при його вчиненні, зокрема за відсутності згоди батька сторін на укладення такого договору та у звязку з очевидним доведенням того, що сторони даного договору дарування діяли недобросовісно.

Враховуючи наведене вище, а саме той факт, що позивачами у справі прийнято спадщину по смерті їх батьків, а також те, що спадщину було прийнято і їх сестрою відповідачем у справі, те що, вони троє є єдиними спадкоємцями за законом по смерті батьків, суд вважає, що за ними, в порядку спадкування за законом належить визнати право власності по 1/12 частині будинку по вул. Підрічній, 7 в м. Львові за кожним відповідно.

Відповідач ОСОБА_3 10 жовтня 2018 року подала на адресу суду про визнання вказаного позову.

Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Відповідно до розяснень Пленуму Верхового ОСОБА_14 України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

За таких обставин, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268, 1278 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/4 частини будинку, який було укладено 30.12.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 7811.

Визнати за ОСОБА_1, (РНОКПП НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування на 1/12 частину будинку за адресою: м. Львів, вул. Підрічна, 7, що складається з приміщень, які позначені в технічному паспорті цифрами 5-1/4,6 кв.м. (коридор), 5-2/13,6 кв.м. (житлова), 5-3/13,4 кв.м. (житлова), 5-4/3,7 кв.м. (коридор), 5-5/11,6 кв. м. (кухня), 5-6/2,7 кв.м. (службове), 5-7/2,2 кв.м. (санвузол) житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою «Б».

Визнати за ОСОБА_2, (РНОКПП НОМЕР_2) право власності в порядку спадкування на 1/12 частину будинку за адресою: м. Львів, вул. Підрічна, 7, що складається з приміщень, які позначені в технічному паспорті цифрами 5-1/4,6 кв.м. (коридор), 5-2/13,6 кв.м. (житлова), 5-3/13,4 кв.м. (житлова), 5-4/3,7 кв.м. (коридор), 5-5/11,6 кв. м. (кухня), 5-6/2,7 кв.м. (службове), 5-7/2,2 кв.м. (санвузол) житловою площею 27,0 кв.м. та гараж, позначений літерою «Б».

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з часу його проголошення через Шевченківський районний суду м Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивачі: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: 79020, м.Львів, вул.Плетенецького, 3-А.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса: 79020, м.Львів, вул. Плетенецького, 3-А.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса: 79020, м.Львів, вул.Плетенецького, 3-А.

Суддя ОСОБА_17