ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 344/4173/16-ц

провадження № 61-16293св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Пастернак І. А., та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Проскурніцького П. І. Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф») про поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначив, що наказом від 29 липня 2015 року його звільнено з посади лікаря у КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на підставі пункту 7 частини першої статті 36 КЗпП України - у зв'язку з набранням законної сили вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року про визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 140 КК України, і засудженням до покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із наданням медичної допомоги, на один рік.

Вказує, що вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року скасований ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року і його звільнено з Долинського виправного центру № 118, у якому він відбував покарання.

За таких обставин вважає, що його звільнення з посади лікаря є незаконним, та просить поновити його на займаній посаді.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_4 відбулося за наявності передбачених законом підстав і є правомірним.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність на день видачі наказу про звільнення передбаченої пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України підстави для звільнення ОСОБА_4 з посади лікаря швидкої медичної допомоги.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року і ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що не погоджувався із призначеним вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року покаранням, про що свідчить подання ним касаційної скарги на цей вирок, на що не звернули уваги суди попередніх інстанцій.

Послався на те, що ОСОБА_5, яка є потерпілою у кримінальній справі, відмовилася від апеляційної скарги на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2014 року, згідно з яким йому призначено покарання у виді виправних робіт за місцем роботи у КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» строком на один рік із відрахуванням у дохід держави 10% заробітку, тому цей вирок і призначене ним покарання є чинними, а підстав для його звільнення за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України немає.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки його твердженням про те, що обставина, яка слугувала підставою для його звільнення, відпала, тому він може бути поновлений на роботі.

Оскільки правовідносини, які склалися, законодавством прямо не урегульовані, заявник вважає, що у даному випадку застосуванню підлягає стаття 8 ЦК України щодо аналогії закону, тобто він може бути поновлений на роботі на підставі статті 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною другою статті 140 КК України, і призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи в Коломийській станції екстреної (швидкої) медичної допомоги КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на строк один рік з відрахуванням в дохід держави 10% заробітку без призначення додаткового покарання.

Вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року в частині призначення ОСОБА_4 покарання за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 140 КК України, скасовано. Призначено ОСОБА_4 покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з наданням медичної допомоги, на один рік. Ухвалено строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання. В решті вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року залишено без змін.

З наказу (розпорядження) про припинення трудового договору № 202-к від 29 липня 2015 року суди встановили, що лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги ОСОБА_4 30 липня 2015 року звільнено відповідно до пункту 7 частини першої статті 36 КЗпП України - у зв'язку з набранням законної сили вироком Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року та вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року.

3 серпня 2015 року ОСОБА_4 прибув до Долинського виправного центру № 118 для відбування покарання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково; касаційну скаргу прокурора задоволено. Вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року щодо ОСОБА_4 скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Звільнено ОСОБА_4 з Долинського виправного центру № 118.

Із заяви від 12 березня 2016 року суди встановили, що ОСОБА_4 звернувся до головного лікаря КЗ «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з вимогою про поновлення його на посаді лікаря з 14 березня 2016 року.

Листом від 21 березня 2016 року ОСОБА_4 роз'яснено, що поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається виключно за рішенням суду.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 рокузакрито у зв'язку з відмовою від апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що звільнення позивача не було незаконним, так як на день видачі відповідного наказу щодо нього ухвалено вирок, яким засуджено до покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з наданням медичної допомоги, на один рік, що виключало можливість продовження роботи, тому підстав для його поновлення немає.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій помилкові.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження роботи, є підставою для припинення трудового договору.

Вирішуючи справи про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України, суди мають виходити з того, що з цих підстав трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним трудових обов'язків.

Таким чином, ухвалення вироку, яким працівника засуджено до позбавлення або обмеження волі, є підставою для припинення трудового договору саме у зв'язку з тим, що працівник, відбуваючи покарання, фактично не може продовжувати роботу.

У разі скасування відповідного вироку така обставина як неможливість працівника продовжувати роботу, зникає.

Законодавством не визначений порядок поновлення трудових прав осіб, звільнених за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України, у разі скасування ухваленого щодо них вироку, тобто у випадках, коли правова підстава звільнення відпала.

За загальним правилом, закріпленим у статі 235 КЗпП України, працівник поновлюється на попередній роботі у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, тобто у разі встановлення судом незаконності в діях роботодавця.

Вирішуючи дану справу, варто виходити з того, що право особи на працю є одним із фундаментальних прав людини, яке закріплене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу.

У статті 23 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Згідно зі статтею 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права.

У законодавстві України право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яка вільно обирається або на яку вільно погоджується особа, гарантоване статтею 43 Конституції України, Кодексом законів про працю України, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють правовідносини у сфері захисту трудових прав.

Відмова працівнику, звільненому за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України, у поновленні на роботі у разі скасування ухваленого щодо нього вироку, який став правовою підставою звільнення, порушує право на працю, гарантоване Конституцією України.

Саме з моменту відмови КЗ «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_4 у поновленні на роботі його трудові права є порушеними і підлягають судовому захисту.

У такому випадку при вирішенні питання щодо поновлення на роботі визначальним для суду є не встановлення незаконності у діях роботодавця при винесенні наказу про звільнення, оскільки таке звільнення на день винесення наказу правомірне, а перевірка існування правової підстави звільнення, яка фактично перешкоджала працівнику продовжувати роботу, та чи має працівник волевиявлення на продовження роботи.

Встановивши факт скасування вироку, яким працівника засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання, що виключало можливість продовження роботи, та наявність у нього волевиявлення на продовження трудових відносин, про яке свідчить вчинення юридично-значимих дій, зокрема звернення з відповідною вимогою до роботодавця, суди повинні поновити працівника на роботі.

Оскільки згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю включає право вільного вибору роботи і згоди працівника на її виконання, датою, з якої звільнений за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України працівник підлягає поновленню на роботі, є дата його звернення до роботодавця із відповідною вимогою.

Загальне правило щодо поновлення працівника на роботі з дня його звільнення у даному випадку не застосовується, оскільки таке звільнення на день видачі відповідного наказу було законним, а вирок, який став підставою для звільнення, - набрав законної сили і підлягав виконанню.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи викладеного не врахували, не звернули уваги на гарантоване Конституцією України право кожного на працю, яке підлягає судовому захисту, у зв'язку з чим дійшли помилкового висновку про те, що правомірність дій КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» при звільненні позивача виключає можливість задоволення позову і поновлення ОСОБА_4 на роботі.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, касаційний суд скасовує рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року і ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог і поновлення ОСОБА_4 на роботі на посаді лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 12 березня 2016 року.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України з КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 гривень за розгляд справи у суді першої інстанції, у розмірі 606,32 гривень - за розгляд справи апеляційним судом і у розмірі 661,44 гривень - за розгляд справи касаційним судом, всього 1 818,96 гривень.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Поновити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на роботі на посаді лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» () з 12 березня 2016 року.

Стягнути з Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» () в дохід держави судовий збір за розгляд справи у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій у розмірі 1 818,96 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик