Справа № 351/700/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/242/18
Головуючий у 1 інстанції Собко В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю ОСОБА_3 та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення курсової різниці за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Снятинського районного суду, постановлене у складі судді Собка В.М. 04 вересня 2018 року в м. Снятині,

в с т а н о в и в :

06.05.2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення курсової різниці, інфляційних та 3% річних за договором позики.

В заяві зазначив, що відповідно до договорів позики від 07.02.2011 року, 22.02.2011 року, 07.04.2011 року та 22.08.2011 року він позичив ОСОБА_4 36 480 доларів США, 8 560 євро та 41 600 грн., які не були повернуті нею у визначені договорами строки.

Рішенням Снятинського районного суду від 02.07.2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 450 998 грн. заборгованості за договорами позики, 1 000 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 3 441 грн. витрат на оплату судового збору. На виконання рішення суду ОСОБА_4 відшкодувала йому лише 3456,80 грн.

Посилаючись на те, що за трьома договорами позики сума позики була визначена у євро по курсу 11 грн. та у доларах США по курсу 8 грн., а на даний час курс гривні до цих валют значно послабився та становить 23,70 грн. за євро та 21,13 грн. за долар США, а також посилаючись на те, що за прострочення виконання грошового зобовязання відповідачка зобовязана відшкодувати йому інфляційні та 3% річних, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4:

587 694,40 грн. заборгованості, яка виникла внаслідок різниці в курсі валют;

18 844,80 грн. - інфляції та 2 588,57 грн. 3% річних відповідно до договору позики від 07.04.2011 року;

13 385,90 грн. - 3% річних відповідно до договору позики від 07.02.2011 року;

5 859,13 грн. - 3% річних відповідно до договору позики від 22.02.2011 року;

4 756,87 грн. - 3% річних відповідно до договору позики від 22.08.2011 року, а всього 633 129,67 грн.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_4 766 578 грн. втрат, яких він зазнав внаслідок різниці в курсі валют.

Рішенням Снятинського районного суду від 04 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 766 578 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 7 665,78 грн. судового збору в користь держави.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

На думку апелянта, судом не враховано, що ціна позову обґрунтована виключно попереднім рішенням суду і даними про курси валют. Матеріали справи не містять детального розрахунку ціни позову, у звязку з чим вона подавала заяву про призначення судово-економічної експертизи, яка судом не була вирішена.

Вказує, що судом враховано 81 673,88 грн. (згідно довідки ДВС від 12.10.2017 року), як частину стягнутої з неї суми на погашення боргу, однак з 12.10.2017 року по 04.09.2018 року вона внесла ще девять платежів (згідно довідки ДВС від 01.10.2018 року), які судом не враховані.

Також зазначає, що рішенням суду від 02.07.2013 року стягнуто з неї 450 998 грн. заборгованості за розписками, і таке рішення знаходиться на примусовому виконанні. Тобто спір між нею та позивачем вже вирішений судом. Позивач фактично повторно вимагає стягнення заборгованості за тими ж зобовязаннями, і статтею 625 ЦК України не передбачено стягнення курсової різниці за прострочення виконання грошового зобовязання. Суд зазначеного не врахував та повністю задовольнив позовні вимоги.

Крім того апелянт вказує, що вона та її представник не були належним чином повідомлені про розгляд справи 04.09.2018 року, що свідчить про порушення судом основних принципів процесуального законодавства гласності і відкритості судового процесу та змагальності сторін.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив.

Вказав, що твердження апелянта про те, що ним не було надано детального розрахунку ціни позову, спростовуються заявою про збільшення позовних вимог, в якій він навів детальний розрахунок ціни позову з урахуванням курсу валют з моменту ухвалення рішення Снятинського районного суду від 02.07.2013 року.

Також зазначив, що у суду не було підстав для задоволення заяви відповідачки про призначення судово-економічної експертизи, оскільки вказана заява була подана іншому складу суду (головуючий суддя Сегін І.Р.) та не була підтримана відповідачкою під час розгляду справи даним складом суду (головуючий суддя Собко В.М.). Крім того, після подання заяви про призначення судово-економічної експертизи ним було збільшено позовні вимоги і в заяві наведено детальний розрахунок ціни позову, а тому не було підстав для призначення експертизи.

Позивач вважає безпідставним посилання апелянта на те, що суд не врахував довідку ДВС від 01.10.2018 року щодо суми стягнутої заборгованості, оскільки рішення у даній справі ухвалене 04.09.2018 року, а довідка датована 01.10.2018 року. Таким чином, суд не міг дати оцінку довідці ДВС від 01.10.2018 року.

Також безпідставним є посилання ОСОБА_4 на те, що спір між ними вже вирішений рішенням Снятинського районного суду від 02.07.2013 року, оскільки вказаним рішенням суду з відповідачки стягнуто заборгованість за договорами позики, а підставою звернення в суд з даним позовом стало невиконання відповідачкою вищевказаного рішення, а також різниця в курсі валют з моменту ухвалення рішення Снятинського районного суду від 02.07.2013 року до подання заяви про збільшення позовних вимог в даній справі.

ОСОБА_3 вважає безпідставним і посилання апелянта на неналежне повідомлення її та її представника про розгляд справи 04.09.2018 року, оскільки судові засідання неодноразово відкладались у звязку з неявкою відповідачки без повідомлення поважності причин неявки. Крім того, відповідачка мала можливість дізнатися про дату і час судового засідання на офіційному веб-порталі судової влади України.

Просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник апеляційну скаргу заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про місце і час розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідач обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування судового рішення.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційним судом встановлено, що рішення Снятинського районного суду від 04 вересня 2018 року в даній справі ухвалено за відсутності відповідачки та її представника.

Доказів належного повідомлення ОСОБА_4 чи її представника про дату та час розгляду справи матеріали справи не містять.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням встановлених обставин справи та положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, які є імперативною нормою, ч. 4 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, то рішення Снятинського районного суду від 04 вересня 2018 року підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового судового рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобовязань ОСОБА_4 в доларах США та євро, то ОСОБА_4 зобовязана повернути ОСОБА_3 суму боргу, визначену за офіційним курсом цієї валюти на день платежу, а тому з неї слід стягнути на користь ОСОБА_3 766 578 грн.

Однак погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Встановлено, що згідно розписки від 07.02.2011 року ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 215 120 грн., що еквівалентно 26 890 доларів США, які зобовязалась повернути до 07.02.2012 року (а.с.3).

Відповідно до розписки від 22.02.2011 року відповідачка позичила у позивача 94 160 грн., що еквівалентно 8 560 євро, які зобовязалась повернути до 22.12.2011 року (а.с.4).

Згідно розписки від 07.04.2011 року ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 41 600 грн., які зобовязалась повернути до 07.05.2011 року (а.с.5).

Відповідно до розписки від 22.08.2011 року відповідачка позичила у позивача 9 590 доларів США, які зобовязалась повернути до 22.09.2011 року (а.с.6).

Також встановлено, що у визначенні в розписках строки ОСОБА_4 не виконала зобовязань щодо повернення коштів, а тому позивач звернувся в суд.

Рішенням Снятинського районного суду від 02.07.2013 року позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 450 998 грн. заборгованості за договорами позики, 1 000 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 3 441 грн. витрат на оплату судового збору (а.с.7).

В заяві про збільшення позовних вимог від 22.11.2017 року позивач, посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 рішення Снятинського районного суду від 02.07.2013 року він зазнав втрат на загальну суму 766 578 грн. у звязку зі зміною курсу валют, тому просив стягнути з відповідачки вказану суму, тобто фактично ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги та просив стягнути курсову різницю в розмірі 766 578 грн.

При цьому, ОСОБА_3 посилався на правовий висновок Верховного Суду України у справі за № 6-1672цс16 про те, що якщо сторони визначили в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, враховуючи наступне.

Встановлено, що позивач, реалізуючи право на звернення в суд і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2013 році звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики в розмірі 427 326 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 592,61 грн. та трьох процентів річних в розмірі 18 080 грн. Рішенням Снятинського районного суду від 02.07.2013 року позов задоволено в повному обсязі. Рішення набрало законної сили і частково виконано відповідачкою.

Оскільки ОСОБА_3 сам визначив заборгованість у валюті України гривні, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто і прийняв його часткове виконання, то він не має права на стягнення курсової різниці.

Крім того, ОСОБА_5 Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц зробила висновок, що «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

При таких обставинах справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 7 зазначеної статті якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід компенсувати ОСОБА_4 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду від 04 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення курсової різниці в розмірі 766 578 грн. за договором позики відмовити.

Рішення суду в частині зобов'язання Управління Державної казначейської служби України у Снятинському районі Івано-Франківської області повернути ОСОБА_3 сплачений за подання позовної заяви судовий збір у сумі 3654,00 грн. згідно квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» №0.0.427582494.1 від 27.08.2015 року залишити без зміни.

Витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги компенсувати ОСОБА_4 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_6

Повний текст постанови складено 28 грудня 2018 року.