ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/4343/18 Головуючий суддя І інстанції Нев'ядомський Д. В.
Провадження № 22-ц/818/1012/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до Київського районного суд міста Харкова з вказаною позовною заявою, в якій просила змінити розмір аліментів, який стягується на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 2013 року з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, збільшивши їх розмір до 930 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

Встановити та стягнути з ОСОБА_3, додаткові витрати на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 579,90 грн., щомісячно.

Посилалась на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року був збільшений мінімальний розмір аліментів та внесені зміни, зокрема до ст.181-184 СК України, а тому розмір аліментів призначений за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.05.2013 року (справа № 642/3371/13-ц ) є меншим ніж встановлений законом та не є достатнім для утримання дитини.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Зазначає, що донька потребує розвитку своїх здібностей, а тому вважає за можливе стягнути з Відповідача додаткові витрати на її користь на утримання доньки, ОСОБА_6., у розмірі 579,90 грн. щомісячно

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2018 року частково задоволено позовні вимоги.

Змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання 61085 м. Харків вул. Астрономічна буд. 35 Г кв. 23, ІПН НОМЕР_1, на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 700 (сімсот) гривень щомісячно на користь ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН 307958182, та стягувати, починаючи з 20.03.2018 з ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 930 (девятсот тридцять) гривень щомісячно на користь ОСОБА_5, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 додаткові витрати на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 430 (чотириста тридцять гривень), щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 1409,60 (одна тисяча чотириста девять гривень шістдесят копійок) грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказано, що позивачем не було доведено, що навчання в спеціальному учбовому закладі, гуртках танцю, малювання та англійської мови є прогнозованими витратами, та такими, що будуть існувати в подальшому. Послався на те, що витрати на харчування не є додатковими витратами на дитину, та входять до складу аліментів.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і тому відповідно до ст. 367 ЦПК України не переглядається судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_5 суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Обґрунтовуючи відзив, вказала, що під час розгляду справи в суді першої інстанції нею було надано оновлену довідку, що підтверджує, що їх спільна з відповідачем донька дійсно відвідує гуртки з танцю, малювання та англійської мови. Зазначила, що при розгляді справи було враховано, що з 01.09.2018 дитина навчається в шкільному закладі, в якому харчування є безкоштовним.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області було ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

Згідно із підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, у даному випадку Апеляційний суд Харківської області, продовжував здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті «Голос України» № 185 (6940) було повідомлено про початок роботи Харківського апеляційного суду, внаслідок чого Апеляційний суд Харківської області припинив здійснювати правосуддя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ЦПК України справа надійшла на розгляд до Харківського апеляційного суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що відповідачем рішення районного суду оскаржене лише в частині стягнення додаткових витрат на дитину, то суд апеляційної інстанції не переглядає вказане рішення в частині збільшення розміру аліментів на утримання дитини.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач з 11.06.2011р. по 27.05.2013р перебували у зареєстрованому шлюбі, 27 травня 2013 року рішенням Ленінського районного суду шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, копія свідоцтва про народження міститься в матеріалах справи. З цього часу дитина проживає з позивачкою та знаходиться повністю на її утриманні.

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 2013 року з гр. ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, 07.11.2011р.н., у твердій грошовій сумі в розмірі 700 (сімсот) грн. щомісячно (копія рішення додається).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 28.07.2014 року відкрито виконавче провадження 45209524 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27.05.2013 року (копія постанови додається).

На сьогоднішній день сума аліментів, у розмірі 700,00 грн., є недостатньою для утримання дитини.

Як зазначає позивач, відповідач ОСОБА_3 здоровий, працездатний, інших утриманців не має.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення додаткових витрат, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що оскільки відповідні витрати складають 860 гривень то половина витрат підлягає стягненню з відповідача у розмірі 430 гривень, щомісячно, витрати підтверджуються письмовими доказами, а саме: довідками.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору (ухвала Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2009 року № 6-20478св09).

Вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягненні аліментів відповідно до ст.ст. 181, 182 СК України. Батьки беруть участь у додаткових витратах на дитину рівною мірою, сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат, має надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їхній розрахунок й обґрунтування.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадках стягнення додаткових витрат мова йде про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Вірно визначивши норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, судом першої інстанції було зроблено хибний висновок про наявність підстав для задоволення вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину, оскільки їх прогнозованість та вартість не була доведена позивачем, всупереч процесуального обовязку, передбаченого ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Так, з наданих позивачем до суду першої інстанції довідок із комунального закладу культури «Будинок культури Холодногірського району м. Харкова» неможливо однозначно констатувати, що такі витрати будуть здійснюватися у майбутньому, або що вони фактично були понесені (а. с. 15, 36).

У довідці № 85 від 05.09.2018 зазначено, що донька ОСОБА_6 дійсно вчиться у Комунальному навчальному спеціалізованому навчальному закладі мистецтв «Харківська хореографічна школа» у підготовчій групі № 7 з 15.02.2018, плата за навчання 400 грн. в місяць, з 01.09.2018 переведена в О-Е (оплата за навчання 360 грн. в місяць) (а. с. 35).

У довідці № 5 від 03.09.2018 року вказано, що донька ОСОБА_6 відвідує кружок естрадного танцю з 2015 року (250 грн. в місяць), кружки малювання і англійської мови (220 грн. в місяць) з 2017 року в комунальному закладі культури «Будинок культури Халодногірського району м. Харкова (а. с. 36).

Згідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до положень статті 79 ЦПК України щодо достовірності доказів:

1. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У статті 80 ЦПК України визначено достатність доказів:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Всупереч положень ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги, що вказані довідки не є належними, допустимими і достатніми доказами того, що зазначені в них витрати були фактично понесені та будуть здійснюватися у майбутньому з достатньою вирогідністю і правою визначеністю.

Таким чином, з огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, доводи скарги спростовують висновки суду, колегія суддів на підставі п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитинуіз ухваленням у цій частині нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2018 року скасувати в частинні задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину.

У задоволені позову ОСОБА_5 в цій частині - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28.12.2018.

Головуючий

ОСОБА_7

Судді -

ОСОБА_1.

ОСОБА_2.