Справа № 487/2628/16-ц
Провадження № 2/487/2687/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року Заводський районний суд м. м. Миколаєва у складі головуючого судді Нікітіна Д.Г. при секретарі - Оцабера М.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 10.06.2011 року між сторонами був укладений договір №б/н відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3100 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості.

У зв'язку з тим, що відповідач, скориставшись наданими банком коштами, належним чином зобов'язання щодо їх повернення не виконує, станом на 24.03.2016 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 18103 гривень 70 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 2339 гривень 81 копійка, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 12125 гривень 62 копійки, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2300 гривень 00 копійок, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 копійок, штрафу (процентна складова) у розмірі 838 гривень 27 копійок. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду пред'явленого до нього позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 3 ст. 131 ЦПК України суд вважає, що Позивач не з'явився до суду без поважних причин.

Від відповідача в судовому засіданні надійшли заперечення на позовну заяву (відзив), в якому відповідач заперечував проти задоволення позову посилаючись на безпідставне підняття позивачем в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом. Долучені позивачем до позовної заяви складові договору не містять його підписів. Позивачем не було ознайомлено його з Умовами і Правилами надання кредиту. Також відповідач заявив про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності.

Дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості за договором станом на 24.03.2016 року; Умови і Правила надання банківських послуг; копію заяви від 10.06.2011 року; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти з ПАТ КБ ОСОБА_3; копію банківської ліцензії, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволені позову.

З наявної в матеріалах справи заяви позичальника вбачається, що 10.06.2011 року між ПАТ «АкцентБанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії картки 3 роки.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, у наслідок чого станом на 24.03.2016 року виникла заборгованість в сумі 18 103,89 гривень, з яких: 2339,81 гривень - заборгованість за кредитом; 12125,62 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відповідач зазначив, що повністю погасив кредит на початку 2014 року, позивач не надав суду виписку по рахунку, де було видно де саме, коли, в якій сумі було сплачено заборгованість.

Відповідно до статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Сторона відповідача в своїх запереченнях послалася на те, що оформлюючи зарплатну картку відповідачу, банком було надано відповідачу і другу картку - для здійснення розрахунків, не надаючи будь-яких роз'яснень, банк надав документи на підписання відповідачу, серед яких містилася і Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. При цьому відповідачу не було роз'яснено про те, що вона отримує кредитну картку, за якою необхідно сплачувати проценти та будь-які штрафні санкції. За весь період користування банківською карткою (для розрахунків) відповідач вважала, що він користується власними грошовими коштами, які йому перераховуються з зарплатної банківської картки. Всі грошові кошти, які отримував відповідач під час користування банківськими картками, були повернуті та самостійно списані банком з карткових рахунків навіть і в 2016 році, що підтверджено розрахунком, складеним позивачем. Крім цього, зазначили те, що Анкета-заява про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, підписана відповідачем, не може вважатися договором, в розумінні ст.626 ЦК України. Зміст Анкети-заяви зводиться до того, що відповідач лише висловив бажання на отримання кредиту, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору.

Аналізуючи обґрунтування, підстави, зазначені сторонами щодо позовних вимог та заперечень, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, на яку посилається сторона позивача в обґрунтування своїх позовних вимог, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Статтями 509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст.598, 599, 610, ч.2 ст.615, 629, 1050 ЦК України, на які посилається сторона позивача, встановлено, що зобов'язання мають виконуватися сторонами згідно умов договору, наслідки невиконання зобов'язань.

Так, статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтями 629 та 630 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов певного виду, оприлюднених в установленому прядку.

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір юридично закріплює відносини між сторонами, надаючи їм характер зобов'язань, виконання яких захищене законом; визначає порядок, способи та послідовність здійснення дій сторонами, передбачає засоби забезпечення зобов'язань.

Відповідно до частини першої ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін i погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638).

Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені уст.203 ЦК України для всякого правочину.

У цій справі встановлено та не заперечується стороною відповідача, що останній підписувала Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка оформлювалася одночасно з видачею позивачем відповідачу зарплатної картки та кредитної картки. Встановлено та підтверджено, що в Анкеті-заяві є єдина умова (притаманна договору) - це бажаний кредитний ліміт - 5000 грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, які є притаманні договору, в даній Анкеті-заяві не вказані.

Посилання сторони позивача на те, що в Анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що підписана нею Анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг а також Тарифами, становлять між ним та банком "Договір надання банківських послуг" та те, що відповідач зазначив, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, - суд не може прийняти як належний та допустимий доказ. Ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджений підписом особи. Крім цього, коли мова іде в документі про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документі умови, обов'язки, наслідки невиконання зобов'язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідач в судовому засіданні зазначив, що працівники позивача, обманули його, не проконсультували про умови кредиту та скористалися необізнаністю відповідача.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Судом враховується і те, що у разі надання відповідачу на ознайомлення Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів під час оформлення одночасно зарплатної картки та платіжної картки, банку ніщо не заважало надати вказані документи на підпис відповідачу. Крім цього, зазначене в Анкеті-заяві про розміщення вказаних документів на сайті банку, додатково свідчить про те, що відповідачу їх на ознайомлення при підписанні Анкети-заяви та інших документів на оформлення зарплатної картки не надавали.

Згідно розрахунку, який надав позивач, не зрозуміло коли були повернуті кошти, якими він користувався по кредитній картці. Стосовно нарахованих процентів, штрафних санкцій, як зазначалося вище, відповідач такі умови з банком не погоджував, не підписував, що свідчить про відсутність обов'язку їх сплати. Слід звернути увагу і на те, що позивачем за весь період розгляду справи в суді постійно автоматично списувалися грошові кошти на погашення визначеного ними боргу з зарплатної картки відповідача (в значних розмірах, але до справи не було надано виписки по рахунку заборгованості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі вищевикладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 11, 509, 626, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 60, 212-215, 218, 223,294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва.

У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.Г. Нікітін