Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 433/1144/16-ц

провадження № 61-23626св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє через представника ОСОБА_6, на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 грудня 2016 року в складі судді Ляшенко М. А. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 21 березня 2017 року в складі колегії суддів: Яреська А. В., Карташова О. Ю., Дронської І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами грошової позики.

Позовна заява мотивована тим, що 05 серпня 2012 року та 08 вересня 2012 року між сторонами укладено договори позики, відповідно до умов яких ОСОБА_5 отримав у борг 15 000 дол. США та 10 000 дол. США, відповідно. Оскільки позичальник належним чином не виконав умови цих договорів, позичені кошти у визначеному законом порядку не повернув, то виникла заборгованість перед ОСОБА_4 у розмірі 821 000,71 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за договорами позики у розмірі 821 000,71 грн.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 22 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 821 000,71 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 6 890 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зібраними у справі доказами підтверджено укладення між сторонами договорів позики, внаслідок яких відповідач отримав кошти у розмірі 25 000 дол. США, тому зобов'язаний був їх повернути. Оскільки позичальник не виконав свої зобов'язання за договорами позики, то порушене право позикодавця підлягає захисту шляхом задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 21 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до пункту 2.1 договорів позики грошові кошти є переданими у момент підписання цих договорів.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, який діє через представника ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази передачі відповідачу коштів за договорами позики. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності між сторонами договірних відносин, зокрема за договорами позики. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи та про зупинення провадження у справі. Судові рішення ґрунтуються на припущеннях.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 05 серпня 2012 року та 08 вересня 2012 року між сторонами укладено договори позики, відповідно до умов яких ОСОБА_5 отримав у борг 15 000 дол. США та 10 000 дол. США, відповідно.

Пунктом 1.2 договорів позики передбачено, що процент за користування позикою складає 12 % річних.

Згідно з пунктом 4.1 договорів позики, у разі порушення своїх зобов'язань, винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 1 % від суми позики.

Відповідно до пункту 3.1 договорів позики про дату повернення суми позики позикодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника не пізніше одного місяця до дати повернення коштів.

Встановлено, що у матеріалах справи є письмове повідомлення ОСОБА_4 про вимогу до ОСОБА_5 щодо повернення суми позики за вищевказаним договорами.

Проте, позичальник не виконав свої зобов'язання за договорами позики внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 821 000,71 грн.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що укладені сторонами письмові договори позики є не лише фактом укладення договорів, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що зібраними у справі доказами підтверджено укладення між сторонами договорів позики, внаслідок яких відповідач отримав кошти у розмірі 25 000 дол. США, тому зобов'язаний був їх повернути. Оскільки позичальник не виконав свої зобов'язання за договорами позики, то порушене право позикодавця підлягає захисту шляхом задоволення позову.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що у матеріалах справи відсутні докази передачі відповідачу коштів за договорами позики, оскільки такі доводи спростовані змістом цих договорів, зокрема пунктом 2.1, відповідно до якого грошові кошти передані позичальнику в момент підписання цього договору.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи не заслуговують на увагу, оскільки, вирішуючи заявлене в останньому судовому засіданні клопотання відповідача, суд апеляційної інстанції свої дії мотивував, навів дані про встановлені судом обставини щодо цього клопотання, надав їм юридичну оцінку. При цьому апеляційним судом враховано, що з вересня 2016 року відповідач достовірно знав про перебування справи в суді, представник відповідача 01 серпня 2016 року звернувся до суду з клопотання про видачу копій ухвал у справі та інших матеріалів справи, 09 вересня 2016 року подав клопотання про відкладення розгляду справи, 26 вересня 2016 року подавав заперечення, 14 листопада 2016 року подав клопотання про розгляд справи без участі відповідача, 22 грудня 2016 року подав клопотання про передачу справи на розгляд іншому суду, 09 вересня 2016 року брав участь у розгляді справи, проте відповідне клопотання подав лише до суду апеляційної інстанції 21 березня 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє через представника ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко