Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 127/8837/16-ц

провадження № 61-5098св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року у складі судді Прокопчук А. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) у квітні 2016 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просив стягнути солідарно суму кредитної заборгованості, яка станом на 18 квітня 2016 року становила 47 977, 26 дол. США заборгованості за кредитом та процентами, 100 135, 52 грн за пенею.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 07 лютого 2008 року між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов кредитного договору банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 100 000, 00 дол. США шляхом зарахування їх на поточний рахунок, позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1 520, 00 дол. США, але не пізніше 07 лютого 2018 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань,

07 лютого 2016 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором. Боржником взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувались, про що позичальнику та поручителю банком направлено відповідний лист-вимогу, який залишився без відповідного реагування.

У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до ПАТ «УкрСиббанк» із зустрічним позовом та просила суд визнати припиненою поруку, встановлену згаданим договором поруки, оскільки банк своїм листом-вимогою від 17 липня 2009 року, направленим ОСОБА_4, змінив строк повернення кредиту, після чого був зобов'язаний звернутись до неї із відповідним позовом протягом шести місяців з дня встановлення нового строку повернення кредиту. Однак, банком цього зроблено не було, внаслідок чого, з огляду на положення статті 559 ЦК України, порука припинилась.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 07 лютого 2008 року № 0, яка складається з 6 075, 91 дол. США - заборгованості за процентами та 24 736 26 грн - заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим задоволено; визнано припиненою поруку ОСОБА_5 за договором поруки від 07 лютого 2008 року № 178203, укладеним між ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк»; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що, пред'явивши ОСОБА_4 17 липня 2009 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, АТ «УкрСиббанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов'язання, а тому повинно було пред'явити позов про стягнення заборгованості з повернення кредиту в розмірі 41 901, 35 дол. США у строк до 18 серпня 2012 року. Проте АТ «УкрСиббанк» звернулося з позовом лише в квітні 2016 року. В зв'язку з цим суд вважав, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості в розмірі 41 901, 35 дол. США та пені в розмірі 75 399, 26 грн пред'явлені з порушенням строків позовної давності. Позов в частині пред'явлення вимог до ОСОБА_5 судом першої інстанції не задоволено з причин пропуску банком шестимісячного строку на звернення до суду з цим позовом до поручителя.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з наведеними висновками суду першої інстанції, зазначивши, що банк пред'явив вимогу до відповідачів поза межами строку позовної давності, встановленого у статті 256 ЦК України.

ПАТ «УкрСиббанк» 08 грудня 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення у частині первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги банку у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема заявник посилався на те, що боржником протягом періоду з 04 вересня 2012 року до 02 червня 2016 року сплачувались кошти в рахунок погашення заборгованості, а отже зазначеною подією перервано строк позовної давності й вимоги банку підлягають задоволенню у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в справі.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 30 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 лютого 2008 року між АТ «УкрСиббанк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Із метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, 07 лютого 2008 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надав ОСОБА_4 кредитні кошти в сумі 100 000, 00 дол. США.

ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 18 квітня 2016 року виникла заборгованість: 47 977, 26 дол. США - за кредитом та процентами, 100 135, 52 грн - за пенею.

Згідно з пунктом 5.3. кредитного договору у випадку несплати позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений цим договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або застовадавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку, встановленому розділом 12 цього договору.

У пункті 12.1 кредитного договору передбачено, що відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання зазначеного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

У пункті 4.6. встановлено обов'язок позичальника достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти у випадках встановлених пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 12 цього договору.

17 липня 2009 року в зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором щодо щомісячного погашення кредиту банк, скориставшись своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, направив на його адресу боржника вимогу (заяву), якою змінив строк повернення кредиту та процентів за користування ним на 18 серпня 2009 року.

У грудні 2009 року банк звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовом про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками, який за заявою представника позивача залишений без розгляду ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 21 січня 2010 року.

Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу відносин між сторонами, норми, якими врегульовано спір та правильно вирішили його.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку Згідно з частиною третьою статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Такий самий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Відповідно до умов зазначеного договору АТ «УкрСиббанк» надав позичальнику кредит у сумі 100 000, 00 дол. США шляхом зарахування їх на поточний рахунок ОСОБА_4, який зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1 520, 00 дол. США, але в будь-якому випадку не пізніше 07 лютого 2018 року.

Відповідно до пункту 1.2.2 кредитного договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 07 лютого 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до зазначеного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з пунктів 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 договору.

Пунктом 4.2 договору визначено, що позичальник зобов'язується погашати кредит та сплачувати нараховані проценти шляхом сплати ануїтетних платежів, розмір яких встановлений згідно із пунктом 1.2.2 на рахунок, вказаний в пункті 1.2.2 даного договору.

Згідно з пунктом 8.1 кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором та/або «Кредитним договором», зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

При цьому банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого договором.

Як встановлено судами, 17 липня 2009 року банк, скориставшись своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, направив на адресу ОСОБА_4 вимогу (заяву), якою змінив термін повернення кредиту та процентів за користування ним на 18 серпня 2009 року.

З позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості у цьому провадженні ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду 26 квітня 2016 року, тобто після спливу позовної давності, а тому висновки судів в цій частині є обґрунтованими.

Щодо стягнення процентів та пені нарахованої на проценти

Згідно з розрахунком, наданим банком, розмір заборгованості за процентами за період з 02 червня 2015 року до 06 квітня 2016 року становить 6 075, 91 дол. США, за пенею, нарахованою за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 09 травня 2015 року до 18 квітня 2016 року, складає 24 736, 26 грн.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то припинилося і право нараховувати на проценти неустойку (пеню).

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.

Як вже зазначалось, внаслідок пред'явлення 17 липня 2009 року ОСОБА_4 вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, АТ «УкрСиббанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов'язання на 18 серпня 2009 року після чого у банку припинилось право нараховувати проценти та пеню на них.

Втім, ОСОБА_4, зокрема, із наведених підстав рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржує, своєї незгоди із судовими рішеннями не висловив, а тому Верховний Суд самостійно не виявив підстав вийти за межі доводів і вимог касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк». Такий підхід не призведе до погіршення інтересів заявника, який звернувся із касаційною скаргою щодо предмету спору.

Щодо припинення поруки

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція сформульована в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Договором поруки, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами договору визначено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що ними встановлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Судами встановлено, що 17 липня 2009 року банком пред'явлено ОСОБА_4 вимогу, в якій повідомлено про наявність заборгованості та про необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором. Зазначеною вимогою змінено термін повернення кредиту та процентів за користування ним на 18 серпня 2009 року.

Враховуючи, що таке рішення про дострокове повернення кредитних коштів за кредитним договором приймалося саме банком, згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача, це зумовлювало обов'язок банка пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від п'ятого дня, визначеного у вимозі. Таким чином, у банка виникло право протягом шести місяців звернутися до суду з відповідним позовом до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Із згаданим позовом до боржника та поручителя банк звернувся 26 квітня 2016 року, тобто поза межами встановленого строку.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Таким чином, зважаючи, що письмовою вимогою про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, пред'явленою поручителю, кредитором змінено строк виконання основного зобов'язання 18 серпня 2009 року, з позовом до суду ПАТ «УкрСиббанк» звернулося у квітні 2016 року, тобто поза межами шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя. Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок про правильність вирішення спору у цій частині та безпідставність доводів заявника з наведеного приводу.

Доводи заявника про те, що позичальником у період з 04 вересня 2012 року до 02 червня 2016 року сплачувались кошти в рахунок погашення заборгованості, чим перервано строк позовної давності й тому вимоги банку підлягають задоволенню у повному обсязі, є безпідставними, адже вчинення платежів за межами позовної давності не може свідчити про її переривання.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик