Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 466/10381/16-ц

провадження № 61-19461св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б., Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «БТІ та ЕО»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, на постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року у складі суддів: Левика Я. А., Савуляка Р. В., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що під час розгляду цивільної справи № 466/4907/16-ц за позовом ОСОБА_5 до неї про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку, усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_2, належить виключно її доньці відповідачу у даній справі ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 2016 року, який того ж дня зареєстрований Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») за № 12516330.

Вказаний правочин вважає недійсним, оскільки ОСОБА_5 ввела її в оману, пославшись на її похилий вік та хворобливий стан, через що тяжко оформляти процедуру купівлі-продажу та уникнення в подальшому переоформлення власності в порядку спадкування, запевнивши в тому, що вона буде проживати та одноособово користуватися спірною квартирою, при цьому зазначила себе покупцем і власником такої квартири, однак грошові кошти за нерухомість сплачені саме позивачем до підписання оспорюваного договору, а саме кошти отримані від продажу власної квартири АДРЕСА_1.

У зв'язку з викладеним, ОСОБА_4 просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 15 серпня 2006 року в частині суб'єктного складу щодо сторони покупця по договору, визнати її стороною по договору на стороні покупця, визнати за нею право власності на спірну квартиру, визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказану квартиру та дозволити ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати за нею право власності на таку квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2017 року у складі судді-головуючого КовальчукаО.І. позов задоволено частково. Визнано частково недійсним договір-купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 15 серпня 2006 року в частині суб'єктного складу щодо сторони покупця, визнано стороною по даному договору на стороні покупця ОСОБА_4, визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності, зареєстрованого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за № 12516330. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 15 серпня 2006 року вчинено унаслідок введення в оману позивача, оскільки покупцем мала бути саме ОСОБА_4 , а не відповідач, що має істотне значення та є підставою для визнання такого договору частково недійсним в частині суб'єктного складу щодо сторони покупця, визнання стороною цього договору на стороні покупця ОСОБА_4, скасування реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру та визнання права власності на неї за позивачем.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_9, подану в інтересах ОСОБА_5 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позов не був пред'явлений, а справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів, а саме не було залучено до участі у справі всіх сторін оспорюваного договору купівлі-продажу, а саме продавця ОСОБА_10, для якої такий договір створює відповідні права і обов'язки, прямо впливає на права та інтереси, як сторони правочину.

19 квітня 2018 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково прийшов до висновку про необхідність залучення до участі у справі продавця спірної квартири, як співвідповідача у справі, оскільки предметом даного позову було часткове скасування договору купівлі-продажу в частині суб'єктного складу щодо сторони покупця, факт продажу квартири сторонами не оспорювався.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Установлено, що 15 серпня 2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого продавець ОСОБА_10 продала, а покупець ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_2. Договір посвідчено державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С. Б.

На підставі вказаного договору відповідач ОСОБА_5 здійснила реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Звертаючись до суду з даним позов ОСОБА_4 зазначала про недійсність договору купівлі-продажу в частині сторони покупця, посилаючись на введення її в оману з боку відповідача, яка виступила покупцем спірної нерухомості, кошти за яку не сплачувала.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів) (в редакції чинній на час розгляду справи).

Статтею 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 11 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд .

Частиною 1 статті 33 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням статей 4, 15 ЦПК України(в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), статей 15, 16 ЦК Україниобов'язок належного відповідача усунути порушені, невизнані або оспорювані права позивача, особа може звернутися до суду за захистом порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно зі статтею 655 ЦК України договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК Українидоговір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив з того, що у зв'язку з незалученням відповідно до вимог статті 33 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) до участі у справі всіх належних відповідачів, а саме сторін оспорюваного правочину, не може бути вирішено спір по суті вищезазначених позовних вимог. Апеляційний суд вірно зазначив, що стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, а саме продавцем є ОСОБА_10, яку позивачем не було зазначено в якості відповідача, а районний суд не роз'яснив позивачеві про таке право. Порушення судом першої інстанції вказаних норм процесуального права, перешкоджають апеляційному суду встановити обставини справи та ухвалити судове рішення по суті спору.

Враховуючи, що цивільний процесуальний закон не передбачає залучення осіб до участі у справі на стадії апеляційного провадження апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив рішення про відмову в позові.

Разом з цим слід зазначити, що позивач не позбавлений права на звернення до суду за захистом свого порушеного права до належних у справі відповідачів.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки сторони не оспорювали факту продажу спірної квартири ОСОБА_10, тому необхідності у її залученні в якості співвідповідача не було, є безпідставними, оскільки без залучення сторін оспорюваного договору, зокрема, продавця, суд не може ухвалювати рішення по суті справи, оскільки вимоги про визнання договору частково недійсним та визнання стороною договору іншої особи прямо впливає на його права та інтереси як сторони правочину.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до обґрунтування предмету і підстав заявленого позову про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним. Проте постановою апеляційного суду рішення суду першої інстанції скасовано з інших підстав, а саме у зв'язку з незалученням до участі у справі співвідповідачем сторону оспорюваного правочину відповідно до статті 33 ЦПК України(в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Крім того, у зв'язку з тим, що ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2018 року було відстрочено ОСОБА_4 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, то з ОСОБА_4 необхідно стягнути в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 10 501,60 грн.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 10 501,60 грн (десять тисяч п'ятсот одна гривня 60 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик