Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 472/1428/15-ц

провадження № 61-22682св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Веселинівська автоколона № 3»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська автоколона № 3» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська автоколона № 3» (далі - ТОВ «Веселинівська автоколона № 3») про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 вересня 2004 року серії НОМЕР_1 він є власником земельної ділянки площею 8,76 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої в межах території Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області. 21 лютого 2005 року між ним та ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років до 21 лютого 2015 року. Бажаючи обробляти свою земельну ділянку самостійно, 16 червня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив після збору врожаю 2014 року не обробляти його ділянку, однак ніякої відповіді не отримав. На неодноразові звернення до відповідача в усній формі йому відповідали, що вказане питання буде розглянуте після 21 лютого 2015 року. Однак після спливу зазначеного строку йому було запропоновано для вирішення цього питання надати технічну документацію щодо меж його земельної ділянки. У зв'язку з цим він звернувся до Приватного підприємства «Коренковська» (далі - ПП «Коренковська») для розроблення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж належної йому земельної ділянки в натурі (на місцевості). Здійснивши у березні 2015 року разом з представником ПП «Коренковська» вихід на місце для відновлення меж, вони встановили факт самовільного обробітку вищевказаної земельної ділянки та її засіву озимою пшеницею, хоча ніяких нових договорів, які б надавали право користування ділянкою відповідачу, він не укладав. Спірну земельну ділянку йому було повернуто лише у серпні 2015 року після того, як відповідачем було зібрано врожай. Укладений між ним та ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» договір оренди землі припинений 22 лютого 2015 року і правових підстав для користування спірною земельною ділянкою після спливу цього строку у відповідача не було. Таке користування є самовільним зайняттям земельної ділянки. З весни 2015 року він мав намір виростити на вказаній земельній ділянці соняшник та від збору врожаю отримати доходи. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь 133 914,60 грн в рахунок відшкодування заподіяних збитків та понесені судові витрати.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з аналогічним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки. Посилаючись на такі ж обставини та обґрунтування позову, що і ОСОБА_1, зазначив, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 вересня 2004 року серії НОМЕР_3 він є власником земельної ділянки площею 8,77 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташованої в межах території Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області. 21 лютого 2005 року між ним та ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років до 21 лютого 2015 року. Однак після спливу зазначеного строку відповідач самовільно зайняв його земельну ділянку, чим заподіяв йому збитки. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на свою користь 107 011,90 грн в рахунок відшкодування заподіяних збитків та понесені судові витрати.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року в задоволенні позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог земельного законодавства матеріали про адміністративне правопорушення не складалися, тобто не встановлено факту самовільного зайняття земельних ділянок та їх площу. Позивачі не надали відомостей щодо врожайності соняшника на зерно саме на їх земельних ділянках, що є обов'язковим при з'ясуванні розміру неотриманих доходів.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 48 543,79 грн, на користь ОСОБА_2 - збитки у розмірі 38 790,70 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачі мали технічну можливість самостійно обробляти свої земельні ділянки і намагалися це робити, однак відповідач перешкодив їм, відмовивши у поверненні земельних ділянок. Такими діями ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» позивачам завдані збитки. Розмір відшкодування визначений судом на підставі актів з визначення шкоди власникам землі та землекористувачам, затверджених першим заступником голови Веселинівської райдержадміністрації. Відповідачем самовільно використовувалася не вся земельна ділянка ОСОБА_2, а тільки її частина площею 7 га, тому розмір завданих йому збитків потрібно розраховувати пропорційно до площі земельної ділянки, яка була зайнята.

У лютому 2017 року ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року та залишити в силі рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2016 року.

Касаційна скарга ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» мотивована тим, що в суді апеляційної інстанції позивачі змінили предмет та підстави позовів і фактично пред'явили нові вимоги, які не розглядалися місцевим судом. Оскаржуване рішення ґрунтувалося на актах комісії Веселинівської районної державної адміністрації, які складенні з порушенням вимог законодавства, оскільки розмір збитків внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок повинен був визначатися територіальними органами Держсільгоспінспекції виключно на підставі матеріалів обстеження земельних ділянок. Крім того, в актах комісія послалася на коефіцієнт індексації грошової оцінки земель, визначений згідно з Порядком проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року, яка втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2011 року № 56. Непідписання актів про передачу земельних ділянок позивачам не свідчить про їх самовільне зайняття відповідачем, оскільки позивачі ухиляються від такого підписання, однак безперешкодно користуються своїми земельними ділянками. Посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-2588цс15 є необґрунтованим, так як у зазначеній справі спір виник між сільською радою та орендарем з приводу користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів і не є тотожним заявленим вимогам у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У березні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заперечення на касаційну скаргу, в яких просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» суперечать фактичним обставинам справи. Переметом їх позовів було відшкодування збитків у зв'язку із самовільним захопленням відповідачем земельних ділянок. Обставини, що підтверджують вказаний факт, не змінювалися, а зміна посилань на нормативні акти, згідно з якими розраховано розмір збитків, не є зміною предмета і підстав позову. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про самовільне використання відповідачем земельних ділянок позивачів та обґрунтовано прийняв як належні докази акти комісії Веселинівської райдержадміністрації від 27 квітня 2016 року, якими встановлено розмір завданих їм збитків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу 472/1428/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 вересня 2004 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 8,76 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташована в межах території Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області.

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 вересня 2004 року серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 8,77 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташована в межах території вищевказаної сільської ради.

21 лютого 2005 року між ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди належної йому земельної ділянки строком на 10 років до 21 лютого 2015 року.

Цього ж дня аналогічний договір оренди був укладений між ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» та ОСОБА_2

Бажаючи обробляти земельні ділянки самостійно, 18 червня 2014 року ОСОБА_1, а 29 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулися до ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» із заявами, в яких просили після збору врожаю 2014 року не обробляти їх земельні ділянки.

Восени 2014 року ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» засіяла озимою пшеницею земельну ділянку ОСОБА_1 та частково земельну ділянку ОСОБА_2

У пункті 8 договорів оренди визначено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

В матеріалах справи відсутні докази того, що орендар повідомляв орендодавців про намір продовження строку дії договорів оренди.

У липні 2015 року врожай озимої пшениці на земельних ділянках, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зібрали невідомі.

Позивачі зверталися до різних органів державної влади, місцевого самоврядування, міліції, прокуратури для фіксування зазначених обставин та встановлення розміру збитків, вважаючи, що мало місце самовільне захоплення земельних ділянок.

Відповідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (стаття 1166 ЦК України).

Пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

Самовільне зайняття земельної ділянки ? будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Звертаючись до суду з позовами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що з часу припинення дії договорів оренди, тобто з 21 лютого 2015 року і до осені 2015 року їх земельні ділянки використовувалися відповідачем без будь-якої правової підстави, що позбавило їх як власників можливості отримати дохід від використання цих земельних ділянок.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підтвердження розміру заподіяних збитків позивачі надали акти комісії з визначення шкоди власникам землі та землекористувачам від 27 квітня 2016 року, затверджені першим заступником голови Веселинівської райдержадміністрації. Згідно з указаними актами комісія, створена на підставі розпорядження Веселинівської райдержадміністрації від 24 березня 2016 року № 85 «Про комісію з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачів», керуючись Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (далі - Порядок № 284), Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963 (далі - Методика), провела визначення розміру шкоди, завданої власникам землі внаслідок порушення ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» вимог земельного законодавства, що полягало в порушенні строків повернення орендованих земельних ділянок ОСОБА_1 загальною площею 8,76 га та ОСОБА_2 - загальною площею 8,77 га в адміністративних межах Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, термін дії оренди яких закінчився 21 лютого 2015 року. На підставі розрахунків комісія визначила розмір шкоди, заподіяної ОСОБА_1 в сумі 48 543,79 грн, а ОСОБА_2 - 48 599,20 грн.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самостійно розрахували вартість збитків і вважали що вони їм завдані в розмірі 133 914,60 грн та 107 011,90 грн відповідно.

За змістом статей 1-3 Порядку № 284 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. Відшкодуванню підлягають збитки власників землі (неодержані доходи) лише в разі, якщо вони обґрунтовані.

Пунктом 4 Методики передбачено, що розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, визначається:

для всіх категорій земель (крім земель житлової та громадської забудови) за такою формулою:

Шс = Пс x Нп x Кф x Кі (1),

де Шс - розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, гривень;

Пс - площа самовільно зайнятої земельної ділянки, гектарів;

Нп - середньорічний дохід, який можна отримати від використання земель за цільовим призначенням, визначений у додатку 1, з урахуванням переліків, наведених у додатках 2 і 3;

Кф - коефіцієнт функціонального використання земель, визначений у додатку 4;

Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, який дорівнює добутку коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за 2007 та наступні роки, що визначаються відповідно до Порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року № 783.

Під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що акти комісії з визначення шкоди власникам землі та землекористувачам від 27 квітня 2016 року складені з посиланням на зазначену вище постанову Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року № 783. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції поклав в основу свого рішення зазначені вище акти.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, а саме акти комісії з визначення шкоди власникам землі та землекористувачам від 27 квітня 2016 року, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.

У запереченнях на апеляційні скарги позивачів ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» послалося на те, що акти комісії складені з порушенням вимог закону.

Однак апеляційний суд не звернув уваги на доводи відповідача про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 року № 783, яка покладена в основу актів комісії з визначення шкоди власникам землі, втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2011 року № 56.

Крім того, апеляційним судом не спростовано і не дано правової оцінки доводам відповідача про те, що розмір завданої позивачам шкоди був визначений неуповноваженим на це органом і що після закінчення строку дії договорів оренди з 22 лютого 2015 року ТОВ «Веселинівська автоколона № 3» ніяких дій щодо обробітку спірних земельних ділянок не вчиняло, а позивачі не надали суду доказів протилежного, тобто не довели факту самовільного використання відповідачем їх земельних ділянок.

Таким чином, при розгляді справи суд апеляційної інстанції не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Тобто в порушення вимог статей 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не в повному обсязі встановив обставини справи та ухвалив рішення на підставі неналежних доказів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд не здійснив належного правосуддя, в рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Не встановивши на підставі належних доказів дійсний розмір завданої позивачам шкоди, не спростувавши та не давши ніякої правової оцінки вищенаведеним доводам відповідача, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовів.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені апеляційним судом, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційний суд порушив вищенаведені норми процесуального права, не дослідив зібрані докази на предмет їх належності та допустимості, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржуване рішення слід скасувати з направленням справи на новий розгляд суду апеляційної інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для її правильного вирішення.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити зібрані докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Веселинівська автоколона № 3» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 18 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик