ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5018/16-ц
Провадження № 2/362/131/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Корнієнка С.В., при секретарі - Лагуті І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області про визнання частково недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки в частині меж земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду з вимогами про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки за кадастровими № НОМЕР_2 від 23.06.2005 року, № НОМЕР_3 від 29.09.1998 року, № НОМЕР_1 від 22.03.2002 року в садівницькому товаристві «Червона Калина» на території Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області.

Позовні вимоги вони обґрунтували тим, що рішенням Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області від 15 червня 1993 року садовому товариству «Червона Калина» були виділені земельні ділянки для ведення садівництва.

Позивачі, як члени зазначеного товариства, отримали відповідні земельні ділянки по 0,12 га на АДРЕСА_1.

Державні акти на них отримали 17 жовтня 1997 року.

У травні 2016 року позивачі звернулися до Управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області щодо внесення відомостей про належні їм земельні ділянки до Державного земельного кадастру, проте 07 червня 2016 року їм було відмовлено у внесені відомостей, з підстав знаходження в межах цих земельних ділянок інших.

Як стало відомо, що межі трьох земельних ділянок, а саме, з кадастровим № НОМЕР_2 - власник ОСОБА_3, № НОМЕР_3 - власник ОСОБА_5 та № НОМЕР_1 - власник ОСОБА_4, в садівницькому товаристві «Червона Калина» на території Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області, які накладаються на територію земельних ділянок позивачів.

Позивачі вважають вказані факти порушенням процедури оформлення відповідної документації на вказані земельні ділянки для отримання кадастрових номерів, а тому вимушені звернутись до суду із зазначеним позовом.

Позивачі в судове засідання не з'явились, подавши до суду заяву про слухання справи за їх відсутності та підтримання їх позову, просили його задовольнити.

Відповідачі та представник установи в судове засідання не з'явилися, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, попередньо надавши суду письмові пояснення по справі.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.ст.2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.ч.1 і 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запереченьЄ, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями ст.13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із положеннями ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено положеннями ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка немала на це право. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» (на далі «Закон»), державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до положень ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Як вбачається з положень ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до положень ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації(ст. 125 ЗК України).

Відповідно до положень п.8 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, згідно з якими вирішення спорів про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України. При вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка було неправомірно одержано у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Судом встановлено, що рішенням Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області від 15 червня 1993 року садовому товариству «Червона Калина» виділені земельні ділянки для ведення садівництва.

Позивачі, як члени садового товариства «Червона Калина», отримали відповідні земельні ділянки по 0,12 га на АДРЕСА_1 та 17 жовтня 1997 року - Державні акти на них (а.с. 9-12).

На звернення позивачів до Управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області щодо внесення відомостей про належні їм земельні ділянки до Державного земельного кадастру, 07.06.2016 року отримали рішення № РВ-016 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав знаходження в межах земельних ділянок, які передбачається зареєструвати, інших земельних ділянок або її частини (а.с. 36), а саме, з кадастровим № НОМЕР_2 - власник ОСОБА_3, № НОМЕР_3 - власник ОСОБА_5 та № НОМЕР_1 - власник ОСОБА_4 (а.с.36 і 47).

Згідно державного акту серії НОМЕР_4 від 23 червня 2005 року, відповідачеві ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2003 року, за реєстровим № 1-4486, на праві власності належить земельна ділянка площ0ею 0,118 га в садівницькому товаристві «Червона Калина» на території Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області, для ведення садівництва.

Таким чином, приймаючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачами під час розгляду справи не було надано достатніх та безперечних доказів на підтвердження факту порушення їх прав та інтересів земельними ділянками відповідачів - фізичних осіб, а саме, щодо місця порушення та визначення площі накладення суміжних земельних ділянок, та діями співвідповідача - органу виконавчої влади у галузі землекористування, під час здійснення державної реєстрації земельних ділянок, які нібито накладаються на землі заявників, при відсутності кадастрових номерів їх земельних ділянок.

Крім того, під час розгляду справи, стороною заявників суду не були надані та вчинені в повному обсязі необхідні процесуальні дії на забезпечення надання суду державних актів на право власності на спірні земельні ділянки належні співвідповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що позбавило суд з'ясувати обставині отримання ними спірної нерухомості у власність.

Суд також звертає увагу, що позивачі, вимагаючи визнання недійсними державних актів на спірні суміжні земельні ділянки не порушували питання про визнання протиправними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо передачі нерухомості у власність та надання дозволів на розробку відповідної технічної документації із землеустрою з подальшим її затвердженням, та відповідних правочинів, на підставі яких відповідачі отримали у власність спірну нерухомість, що є свідченням не вірно обраного заявниками способу захисту своїх прав та інтересів.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.118, 122, 152, 155, 158 ЗК України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.