ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«26» грудня 2018 року
м. Харків
справа № 630/277/18-ц
провадження № 22ц/818/1946/18
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Люботинський міський сектор Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09 жовтня 2018 року у складі судді Малихіна О.О.,

в с т а н о в и в:
У травні 2018 року ОСОБА_2 , заінтересована особа: Люботинський міський сектор Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Єреван та був громадянином СРСР. З весни 1987 року до весни 1989 року він проходив військову службу у Збройних силах СРСР механіком-водієм ВМП; останнє місце служби - м. Новоград-Волинський, Україна. Після демобілізації з лав Збройних сил СРСР залишився жити в Україні, працював трактористом та постійно мешкав у Черкаській області біля м. Орбіта.

Зазначив, що в серпні 1991 року переїхав постійно мешкати до м. Харкова.

Отже, станом на 24 серпня 1991 року на час набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме з весни 1989 року він проживав на території України.

Вказав, що 11 травня 1996 року між ним та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, від якого народилось двоє дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначив, що він був зареєстрований у Харківській та Черкаській областях, діти проходили дошкільне виховання у дитячому садку, а потім навчались у школі № 103 та школі № 50 в м. Харкові.

На даний час він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказав, що відповідно до довідки № 1 від 13 червня 2017 року Люботинського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області його паспорт тимчасово вилучено.

Зазначив, що встановлення факту постійного проживання на території України йому необхідно для підтвердження громадянства України та породжує для нього право на набуття громадянства України.

Просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» та станом на 01 вересня 2017 року; судові витрати покласти на нього.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 09 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву; судові витрати покласти на нього.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги заяви. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що довідка про реєстрацію громадянина України видана не ним, а Управлінням внутрішніх справ у Черкаській області, тобто ним до Управління надано всі необхідні документи для підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; що судом першої інстанції не з`ясовано, з яких підстав вказана довідка вважається підробленою та обсяг документів, що були надані ним до Управління для підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення свідків щодо його постійного проживання на території Україні на момент проголошення її незалежності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів, що він постійно проживав на території України станом на серпень 1991 року, а проживання ОСОБА_1 на території України станом на 01 вересня 2017 року встановлюється шляхом отримання від відповідних органів довідки про постійне місце проживання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до записів у військовому квитку НОМЕР_1 , виданого 24 квітня 1987 року на ім`я ОСОБА_1 , він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Єреван Вірменської РСР.

ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу Шаумянським РВК м. Єреван, яку він проходив з 24 квітня 1987 року по 10 травня 1989 року.

По завершенню строкової служби 10 травня 1989 року ОСОБА_1 зобов`язано прибути в строк до 15 травня 1989 року до Шаумянського РВК м. Єреван для постановки на облік.

Із військового квитка вбачається, що ОСОБА_1 прийнятий на обліку Шаумянським РВК м. Єреван 29 травня 1989 року.

В розділі військового квитка НОМЕР_1 «Особливі відмітки», є дві відмітки, перша - про прийняття військовим комісаріатом 24 квітня 1987 року від ОСОБА_1 паспорту НОМЕР_2 , друга про повернення ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 паспорту НОМЕР_2 .
Таким чином, ОСОБА_1 з 24 квітня 1987 року по 10 травня 1989 року проходив строкову військову службу в лавах в Збройних Сил СРСР та після демобілізації у травні 1989 року повернувся до постійного місця проживання, до м. Єреван Вірменської РСР, де отримав паспорт.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11 травня 1996 року зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідну відмітку у Відділі РАЦС Шаумянського району м. Єреван Вірменія.

Зі змісту заперечень Люботинського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області вбачається, що у 2010 році Управлінням ГІРФО ГУ МВС України в Харківській області здійснено службову перевірку підстав документування Печенізьким РВ ГУ МВС України в Харківській області паспортами України осіб вихідців з «кавказького» регіону за період з січня 2010 року по вересень 2010 року.

Під час перевірки встановлено, що ОСОБА_1 до ВСГІРФО УМВС України в Черкаській області з питання набуття громадянства України не звертався та довідка про реєстрацію особи громадянином України на його ім`я не оформлялась, тобто, для оформлення паспорта громадянина України, ОСОБА_1 надав до Печенізького РВ ГУ МВС України в Харківській області підроблену довідку про реєстрацію особи громадянином України.
У зв`язку з цим, за результатами службової перевірки паспорт громадянина Україна серії НОМЕР_3 , виданий 07 квітня 2010 року Печенізьким РВ ГУ МВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_1 визнаний таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не спростував заперечення Люботинського міського сектора Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути також встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 станом на серпень 1991 рік постійно проживав на території України.

У відповідності до статей 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, правомірно виходив з того, що належних і допустимих доказів, які б підтверджували те, що він після демобілізації залишився на території України та постійно проживав до серпня 1991 року матеріали справи не містять. При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 01 вересня 2017 року визначається іншим порядком його встановлення.

А навпаки, матеріали справи, зокрема військовий квиток, свідчить про те, що ОСОБА_1 з травня 1989 року перебував на території Вірменії у м. Єреван.

Також, це підтверджується і записом в копії паспорту ОСОБА_1 , в якому зазначено, що в травні 1996 році він зареєстрував шлюб в м. Єреван, Шаумянський район, Вірменія.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення свідків щодо його постійного проживання на території Україні на момент проголошення її незалежності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки пояснення свідків не є достатніми доказами для встановлення цього факту.

Посилання ОСОБА_1 на те, що довідка про реєстрацію громадянина України видана не ним, а Управлінням внутрішніх справ у Черкаській області, тобто ним до Управління надано всі необхідні документи для підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; що судом першої інстанції не з`ясовано, з яких підстав вказана довідка вважається підробленою та обсяг документів та обсяг документів, що були надані ним до Управління для підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, що не спростовують висновки суду та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 29 грудня 2018 року.