Справа № 161/6343/18
Провадження № 2/161/2201/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Новаковської В.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку у спільному майні подружжя, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4, звернувшись з позовом до суду, просить:

- визнати за нею право власності на ? частку у спільному майні подружжя житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку;

- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_1 на 1/3 частку земельної ділянки по вул..Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-695 від 29.06.2016 року;

- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_5 на 1/3 частку земельної ділянки по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-6965 від 29.06.2016 року;

- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_3 на 1/3 частку земельної ділянки по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-697 від 29.06.2016 року;

- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_1 на 1/3 житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-698 від 29.06.2016 року;

- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_5 на 1/3 житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-699 від 29.06.2016 року;

- визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_3 на 1/3 житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-700 від 29.06.2016 року.

Свій позов позивач мотивує тим, що 06 липня 2015 року помер її чоловік ОСОБА_6, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 03 травня 1963 року по день його смерті. В даному шлюбі в них народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 За час спільного подружнього життя ними побудовано та введено в експлуатацію житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по вул. Нова, 30 у м. Луцьку Волинської області. Вказаний житловий будинок побудований на земельній ділянці, площею 600 кв.м., яка була виділена ОСОБА_6 згідно рішення виконавчого комітету Вересневої селищної Ради депутатів трудящих від 27.11.1964 року. Все набуте за час шлюбу майно є спільним майном подружжя, в звязку з чим їй належить право власності на 1/2 частину вказаного вище майна. Після смерті її чоловіка відкрилась спадщина на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Нова, 30 у м. Луцьку Волинської області та 1/2 частину земельної ділянки площею 600 кв.м., за цією ж адресою, на якій розташоване будинковолодіння. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є вона ОСОБА_1 та діти (відповідачі у справі) - ОСОБА_5, ОСОБА_3, які відповідно до вимог чинного законодавства подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та отримали Свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно по 1/3 частці земельної ділянки та 1/3 житлового будинку. Позивач не погоджується з таким поділом спадкового майна, оскільки 1/2 частина будинку з надвірними будівлями та спорудами та 1/2 частина земельної ділянки є її власністю і не підлягали спадкуванню.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти його задоволення.

Відповідач ОСОБА_5 в письмовому відзиві та в попередньому судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначив, що позивачем не надано жодного документа, який підтверджує наявність спільного майна подружжя. Водночас, згідно ОСОБА_2 приймання в експлуатацію 1970 р. в експлуатацію було прийнято домоволодіння ОСОБА_6, а не співвласників. Земельна ділянка була виключно власністю спадкодавця, виходячи з положень п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, оскільки одержана ним у земельному фонді, а не нажита подружжям у шлюбі. Крім того, обставини щодо часток спадкового майна після смерті ОСОБА_6 були встановлені в рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області в справі № 161/12501/17 від 22.03.2018 року та в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не потребують доказуванню.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 03 травня 1963 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище Мельник) ОСОБА_8 укладено шлюб, який було зареєстровано Вересневою селищною радою м.Луцька Волинської області, актовий запис №3, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії IIІ-УР №040500 (а.с.12).

В шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4.

З копії виписки з рішення виконавчого комітету Вересневої селищної Ради депутатів трудящих № 21 від 27.11.1964 року вбачається, що ОСОБА_6 надано в строкове користування під індивідуальне будівництво одноповерхового будинку в селищі Вересневе по вул.Нова, 30, земельну ділянку площею 600 кв.м. (а.с.19).

З ОСОБА_2 державного приймання в експлуатацію індивідуального будинковолодіння встановлено, що будівництво одноповерхового житлового будинку за адресою: вулиця Нова, 30, селище Вересневе, м. Луцька, було розпочато в березні 1965 року та закінчено в листопаді 1970 року(а.с.25-26).

Згідно рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 27.09.1990 року за №461 ОСОБА_6, сімя якого складається із 4-х осіб, було дозволено провести перепланування та добудову власного житлового будинку по вулиці Новій, 30, м. Луцьк, із збільшенням житлової та загальнокорисної площі(а.с.20).

З копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають у вказаному будинковолодінні вбачається, що подружжя постійно проживало в ньому (а.с.15-18).

Таким чином, судом встановлено, що вищевказані земельна ділянка та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами набуто ОСОБА_4 за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6.

З врахуванням приписів ст.ст.120, 125 ЗК України у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

У відповідності зі ст. 22 КпШС (чинного на момент виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до норм чинного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним.

Судом встановлено, що будинок з надвірними будівлями та спорудами по вул. Нова, 30 у м. Луцьку Волинської області набуто подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, їхні частки у майні є рівними. Відповідачами не надано доказів на спростування даної обставини.

06.07.2015 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ №172321 від 08.07.2015 року(а.с.13).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 заповіту не залишив, а тому, в даному випадку спадкування здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив,та батьки.

В частині 1 ст. 1270 ЦК України зазначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є його діти - ОСОБА_5, ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_1. Факт родинних стосунків між спадкодавцем та спадкоємцями підтверджується матеріалами справи.

Судом встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_6 державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 заведено спадкову справу № 379/2015, з копії якої вбачається, що відповідно до вимог чинного законодавства спадкоємці подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та отримали Свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно по 1/3 частці земельної ділянки та 1/3 житлового будинку.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Оскільки ОСОБА_1 є власником 1/2 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Нова, 30 у м. Луцьку Волинської області, як обєкта спільної сумісної власності подружжя, та враховуючи положення ст..ст.120, 125 ЗК України, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 78, 263 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частку у спільному майні подружжя житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_4 на 1/3 частку земельної ділянки по вул..Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-695 від 29.06.2016 року.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_5 на 1/3 частку земельної ділянки по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-6965 від 29.06.2016 року.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_3 на 1/3 частку земельної ділянки по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-697 від 29.06.2016 року.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_4 на 1/3 житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-698 від 29.06.2016 року.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_5 на 1/3 житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-699 від 29.06.2016 року.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_3 на 1/3 житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Нова, 30, що у м.Луцьку № 3-700 від 29.06.2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.08.2018 року.

Суддя Черняк В.В.