Провадження № 2/727/1866/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Вальчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до Київського національного торговельно-економічного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

Позивачка звернулась до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в жовтні 2018 року, до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні посилаючись на те, що вона працювала в Чернівецькому торговельно-економічному інституті Київського національного торговельно-економічного університету (скорочено ЧТЕІ КНТЕУ) з 2001 року по 30 червня 2018 року.

30.06.2018 року у неї закінчився контракт, у звязку з чим її було звільнено з посади доцента кафедри менеджменту і туризму. Цього ж дня з нею проведено розрахунок, у тому числі сплачено компенсацію за 56 днів невикористаної відпустки.

У 2017 році їй було надано щорічну відпустку на період з 03.07.2017 року по 27.08.2017 року, з яких у період з 12.07.2017 року по 21.07.2017 року вона перебувала на лікарняному. Після повернення з відпустки листок непрацездатності наданий нею у відділ кадрів.

Згідно із чинним законодавством її відпустка мала бути продовжена на 10 днів (на час дії лікарняного), частину вказаної відпустки вона використала, однак невикористаним залишився один день відпустки.

При виплаті коштів під час звільнення 30.06.2018 року, їй помилково не було виплачено компенсацію за один день невикористаної відпустки у звязку з чим 04.09.2018 року вона звернулась до відповідача із заявою про виплату компенсації за невикористану відпустку.

У листі ЧТЕІ КНТЕУ №620/01-04 від 14.09.2018 року зазначено, що при виплаті коштів під час її звільнення помилково не нараховано компенсацію за один день невикористаної щорічної відпустки, яку їй буде донараховано на картку, однак вказані дії здійснені лише 28.09.2018 року в сумі 241,27 грн.

Термін затримки виплати їй компенсації становить 90 днів за період з 01 липня 2018 року по 28 вересня 2018 року. За червень 2018 року виплати становлять суму 7327,61 грн., фактично відпрацьованих робочих днів 19, у звязку з чим середньоденна заробітна плата становить суму 385,66 грн., а тому розмір компенсації 34709,73 грн.

20.08.2018 року вона уклала з адвокатом ОСОБА_2 договір про надання правничої допомоги, відповідно до якого адвокат надає їй правничу допомогу у вигляді представництва та захисту її інтересів в усіх судах. На виконання договору про надання правничої допомоги вона понесла витрати в розмірі 2800 грн.

А тому просила стягнути з відповідача на її користь 34709,73 грн. в рахунок виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та витрати на правничу допомогу в сумі 2800 грн.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені в позовній заяві та в заяві про зміну позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені у письмових запереченнях, однак під час промови в судових дебатах позовні вимоги визнав частково та не заперечував щодо сплати позивачці середнього заробітку за період з дати звернення до 27.09.2018 року.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працювала на посаді доцента кафедри менеджменту і туризму Чернівецького торговельно-економічного інституту Київського національного торговельно-економічного університету (скорочено ЧТЕІ КНТЕУ) і 30.06.2018 року її звільнено у звязку із закінченням контракту, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.24-31).

30.06.2018 року з позивачкою проведено розрахунок, у тому числі сплачено компенсацію за 56 днів невикористаної відпустки.

Як встановлено в судовому засіданні, у 2017 році позивачці надано щорічну відпустку на період з 03.07.2017 року по 27.08.2017 року, з яких у період з 12.07.2017 року по 21.07.2017 року вона перебувала на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності (а.с.33).

Частину вказаної відпустки позивачка використала, однак невикористаним залишився один день відпустки, кошти за який їй 30.06.2018 року не виплачено.

Позивачка ОСОБА_1 04.09.2018 року звернулась до відповідача ЧТЕІ КНТЕУ із заявою про виплату компенсації за невикористану відпустку (а.с.34).

Листом відповідача ЧТЕІ КНТЕУ №620/01-04 від 14.09.2018 року повідомлено, що дійсно при виплаті коштів під час звільнення ОСОБА_1 помилково не нараховано компенсацію за один день невикористаної щорічної відпустки, яку їй буде донараховано на картку найближчим часом (а.с.35).

Відповідно до наказу ЧТЕІ КНТЕУ №196-к від 17.09.2018 року вирішено донарахувати ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2016-2017 н.р. тривалістю один календарний день.

Як вбачається з витягу з реєстру перерахувань на особисті вклади 28.09.2018 року ОСОБА_1 донараховано компенсацію в сумі 241,27 грн. за невикористану щорічну відпустку, що визнали сторони в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з вимогами ст. 117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за період з 01.07.2018 року по 27.09.2018 року, оскільки 30.06.2018 року позивачку звільнено, а 28.09.2018 року виплачено компенсацію за один день невикористаної щорічної відпустки.

У пунктах 20 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що у разі, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпПУ. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством,- на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарних числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки про доходи позивачки ОСОБА_1 за 2018 рік, в квітні 2018 року їй нарахована заробітна плата в сумі 9270,77 грн. та в травні 2018 року в сумі 7231,21 грн.

Згідно з табелів обліку виходів на роботу за квітень та травень 2018 року позивачкою в квітні відпрацьовано 24 робочих днів та в травні відпрацьовано 18 робочих днів, а всього 42 календарних днів.

Загальний розмір доходу за два місяці складає 16501,98 грн. (9270,77+7231,21). Одноденний розмір заробітної плати складає 392,90 грн. (16501,98 грн. : 42 днів), однак позивачкою в позовній заяві зазначено одноденний розмір заробітної плати в сумі 385,66 грн.

Суд вважає, що здійснюючи розрахунки щодо виплати середнього заробітку, необхідно виходити з суми, яка вказана позивачкою, а саме: 385,66 грн., не виходячи за межі позовних вимог.

Як вбачається з табелів обліку виходів на роботу, позивачка ОСОБА_1 працювала з шестиденним робочим тижнем, а тому відповідно до норм тривалості робочого часу за період з 01.07.2018 року по 27.09.2018 року включно, кількість робочих днів становить 76 дні, зокрема: в липні 2018 року 27 робочих днів, в серпні 2018 року 26 робочих днів та у вересні 2018 року 23 робочих днів.

Враховуючи розмір одноденної заробітної плати, яка зазначена позивачкою, в сумі 385,66 грн., суд вважає, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за період з 01.07.2018 року по 27.09.2018 року в сумі 29310,16 грн. (385,66*76) за вирахуванням податків та інших обовязкових платежів, задовольнивши частково позовні вимоги.

Крім того, оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору, з ЧТЕІ КНТЕУ на користь держави має бути стягнутий судовий збір в сумі 704,80 грн.

Що ж стосується витрат на правничу допомогу в сумі 2800 грн., то слід зазначити наступне.

Згідно з ст. 12 ч.3, ст. 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ст. 137 ЦПК України - витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються - згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ч.3 п. 4 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Судом встановлено, що 20.08.2018 року позивачка уклала з адвокатом ОСОБА_2 договір про надання правової допомоги (а.с.36-37), відповідно до якого адвокат надає позивачці правову допомогу.

Відповідно до акту виконаних робіт від 25.09.2018 року (а.с.39-40) адвокатом ОСОБА_2 надано послуги на суму 2800,00 грн., яка сплачена позивачкою відповідно до платіжного доручення від 31.08.2018 року (а.с.38).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 2800 грн., вважав їх неспівмірними обсягу роботи адвоката.

На думку суду з зазначеним розміром судових витрат позивачки, які вона просить стягнути з відповідача не можна погодитись у звязку з наступним.

Згідно з договором про надання правової допомоги та актом виконаних робіт адвокатом ОСОБА_2 позивачці було надано неіснуючу станом на 20.08.2018 року допомогу правову, в той час як статтями 15 та 137 ЦПК України передбачено надання правничої допомоги.

Суд вважає, що розмір заявлених позивачкою витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Крім того, керуючись принципами справедливості та верховенства права розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, результат її вирішення ніяким чином не впливає на репутацію позивачки, ніякого публічного інтересу дана справа не викликала.

Отже, суд приходить до висновку, що вартість наданої правничої допомоги є завищеною.

А тому, враховуючи розмір виконаних адвокатом ОСОБА_2 робіт по наданню позивачці ОСОБА_1 правничої допомоги, складність справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для сторони, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 1000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.116, 117 КЗпП України, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Київського національного торговельно-економічного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 29310,16 грн. за вирахуванням податків та інших обовязкових платежів, а також 1000 грн. судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Київського національного торговельно-економічного університету на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

З повним рішенням суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 28 грудня 2018 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: