Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/59932/16-ц

провадження № 61-30149св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідач 1 - публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо»,

представники відповідача 1: Кібець Роман Романович, Звєрєва Олена Володимирівна,

відповідач 2 - ОСОБА_11,

представники відповідача 2: ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_8, на рішення Печерського районного суду м. Києва у складі судді Підпалого В. В. від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В. від 23 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» (далі - ПАТ «Банк Камбіо»), ОСОБА_11 про визнання договору застави майнових прав та відступлення права вимоги недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 26 травня 2008 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальний комерційний банк «Камбіо» (далі - ТОВ «УКБ «Камбіо»), правонаступником якого є «ПАТ «Банк Камбіо», укладено кредитний договір № 543ф/02-2008. В подальшому, внаслідок розголошення банком інформації, яка містить банківську таємницю, 11 вересня 2014 року без згоди позивача між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_11 було укладено договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги, який забезпечував вимоги заставодержателя ПАТ «Банк Камбіо», що випливають з кредитного договору від 26 травня 2008 року № 543ф/02-2008.

Позивач вважає вказаний договір застави та відступлення прав вимоги фіктивним правочином, оскільки він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені цим договором.

З огляду на вказане вище та посилаючись на те, що вказаний договір суперечить загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, порушує законні права та інтереси позивача, просив визнати його недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих у розумінні приписів статті 60 ЦПК України 2004 року доказів на підтвердження недійсності оспорюваного правочину чи його фіктивності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представників ОСОБА_4 відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи; належної оцінки наданим позивачем доказам не надали; не врахували, що жодним положенням оспорюваного договору застави майнових прав та відступлення прав вимоги не передбачено, що права та обов'язки кредитора за кредитним договором від 26 травня 2008 року № 543ф/02-2008 переходять від ПАТ «Банк Камбіо» до ОСОБА_11; позивача як боржника за кредитним договором не було повідомлено про укладення між відповідачами спірного договору. У матеріалах справи відсутні будь-які докази наявної заборгованості позивача за кредитним договором у розмірі, який ніби-то сплатила ОСОБА_11 Крім того, укладений між сторонами договір збільшив обсяг відповідальності позивача, оскільки передбачав збільшену відсоткову ставку у розмірі 16% річних, а не 14% як передбачено умовами кредитного договору. Відхиляючи доводи позивача про фіктивість правочину, суди не звернули уваги на те, що оспорюваний договір був укладений після спливу позовної давності, у межах якого було можливим стягнення заборгованості за кредитним договором. Окрім того, оспорюваний договір укладений внаслідок розголошення банком відомостей щодо наявності у позивача кредитних зобов'язань та іншої конфіденційної інформації, що є порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 26 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ТОВ «УКБ «Камбіо», правонаступником якого є ПАТ «Банк Камбіо», укладено кредитний договір № 543ф/02-2008,за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 103 000 дол. США зі сплатою 14% річних за користування кредитним коштами, з кінцевим терміном повернення не пізніше 26 травня 2011 року.

11 вересня 2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» (заставодержатель) та ОСОБА_11 (заставодавець) укладено договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги, згідно з пунктом 1.1 якого цей договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору № 543ф/02-2008 від 26 травня 2008 року, укладеного між заставодержателем та боржником ОСОБА_4

За умовами вказаного договору ОСОБА_11 в забезпечення виконання зобов'язань, вказаних у пункті 1.1 цього договору, передає у заставу належні їй на момент укладення договору майнові права - право вимоги грошових коштів по договору № 20-965 строкового банківського вкладу (депозиту) від 01 вересня 2014 року з ПАТ «Банк Камбіо». Предмет застави складає 52 258,36 дол. США.

Згідно з пунктом 4.1 заставодержатель набуває права вимоги в день невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором та/або в день отримання від заставодавця заяви про дострокове повернення депозитного вкладу та/або в день порушення справи про банкрутство заставодавця/боржника. Заставодержатель з дня виникнення у нього права вимоги має право задовольнити свої вимоги шляхом списання коштів з рахунку заставодавця НОМЕР_1 відкритого по договору № 20-965 строкового банківського вкладу (депозиту) від 01 вересня 2014 року з ПАТ «Банк Камбіо».

12 вересня 2014 року з рахунку ОСОБА_11 ПАТ «Банк Камбіо» було списано грошові кошти у сумі 52 946,35 дол. США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 травня 2008 року № 543ф/02-2008, укладеного між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_4

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року у справі № 757/11516/16-ц задоволено позов ОСОБА_11 до ОСОБА_4 та стягнуто з останнього на її користь 52 258,36 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 1 297 052,50 грн, заборгованості.

Матеріалами справи узгоджується, що ОСОБА_4 на добровільне виконання вказаного судового рішення здійснював відповідні платежі.

За змістом частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16).

Оспорюваний договір застави майнових прав та відступлення права вимоги укладений з додержанням вимог чинного законодавства та направлений на реальне настання правових наслідків.

ОСОБА_4 не був стороною оспорюваного правочину і його укладення не порушує прав останнього, в зв'язку з чим із заявлених у позові підстав такий договір визнаний недійсним бути не може.

З урахуванням викладеного, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, зробили правильний та обґрунтований висновок про те, що позивачем не надано належних та допустимих у розумінні приписів статті 60 ЦПК України 2004 року доказів на підтвердження недійсності оспорюваного правочину.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило