Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 185/11374/15-ц

провадження № 61-35235св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року у складі головуючого-судді Боженко Л. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року у складі суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»), ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 25 січня 2015 року ОСОБА_5, керуючі автомобілем марки ВАЗ 21104, номерний знак НОМЕР_1, здійснив зіткнення з автомобілем марки ВАЗ 21154, номерний знак НОМЕР_2, під його керуванням, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» згідно полісу № А1/1049653 від 26 травня 2014 року.

Посилаючись на те, що згідно зі звітом про оцінку вартості матеріального збитку від 06 березня 215 року № 1215 матеріальний збиток, завданий пошкодженням його транспортного засобу визначено в розмірі 38 005,07 грн, проте страхова компанія виплатила страхове відшкодування у меншому розмірі та з порушенням законодавчо визначених строків, ОСОБА_4 просив стягнути на свою користь з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» пеню за порушення строків виплати страхового відшкодування в розмірі 2 321,69 грн, з ОСОБА_5 7 601,01 грн різниці відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких він зазнав унаслідок пошкодження майна.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_4 пеню в розмірі 2 321,69 грн за прострочення виплати страхового відшкодування.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму відшкодування за пошкодження автомобіля 7 601,01 грн та 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що страхова компанія здійснила виплату страхового відшкодування більш ніж через 90 днів з дня отримання заяви позивача про виплату такого відшкодування, що є підставою для нарахування пені. ОСОБА_5 в силу вимог статті 1194 ЦК України має сплатити на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» задоволено частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року в частині стягнення з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_4 пені в сумі 2 321,69 грн змінено, зменшено суму пені, що підлягає стягненню до 166,81 грн; в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу по 1 250,40 грн скасовано та відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог.

У решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що виплата страхового відшкодування прострочена ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на 25 днів, таким чином загальний розмір пені становить 1 278,84 грн, з яких страховою компанією сплачено 1 112,03 грн, а відтак сума пені, що підлягає стягненню складає 166,81 грн. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування витрат на правову допомогу, апеляційний суд зазначив про відсутність документального підтвердження оплати юридичних послуг.

Залишаючи у іншій частині рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою та відшкодування ним моральної шкоди, зазначивши про їх відповідність нормам матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині стягнення з нього на користь позивача грошових коштів на відшкодування майнової та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що за наявності страхового полісу про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_5 взагалі не несе відповідальності перед позивачем, якому страховою компанією виплачене страхове відшкодування в розмірі вартості відновлювального ремонту, визначеного висновком експертизи за мінусом податку на додану вартість. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивач заявивши такі вимоги не надав жодних доказів в обґрунтування її наявності та розміру.

У решті позовних вимог судові рішення не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українисудом касаційної інстанції не переглядаються.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу та матеріали касаційного провадження 19 червня 2018 передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Судами встановлено, що 25 січня 2015 року ОСОБА_5 керуючі автомобілем марки ВАЗ 21104, номерний знак НОМЕР_1, рухаючись по вулиці Дніпровській у місті Павлограді Дніпропетровської області, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем марки ВАЗ 21154, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 згідно із полісом № А1/1049653 від 26 травня 2014 року застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія».

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із заявою про отримання страхового відшкодування.

Відповідно до платіжних доручень від 11 серпня 2015 року № 1948, від 12 серпня 2015 року № 1821 та від 18 серпня 2015 року № 1859 ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на підставі звіту від 07 серпня 2015 року № 16/23.08.2015, яким визначено вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в сумі 35 727,30 грн у тому числі податок на додану вартість - 3 608,87 грн, здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_4 в загальному розмірі 31 118,43 грн, яке зменшено на суму визначеного податку на додану вартість та суму франшизи.

Заявляючи вимоги до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача 7 601,01 грн, що дорівнює сумі податку на додану вартість з розміру відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, визначеного звітом від 06 березня 2015 року № 1215, який додано позивачем до позовної заяви, у сумі 38 005,07 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК Українистрахова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Статтею 1194 ЦК Українивизначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) страхове відшкодування зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Пунктом 36.2 статті 36 Законувизначено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 матеріального збитку у сумі 7 601,01 грн, суд першої інстанції , з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив з того, що страхова компанія у повному обсязі виконала свої зобов'язання по виплаті страхового відшкодування постраждалій особі, а тому відповідач ОСОБА_5 відповідно до вимог частини першої статті 1194 ЦК України має сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка в даному випадку дорівнює розміру податку на додану вартість від вартості відновлювального ремонту.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, залишили поза увагою положення абзацу 1 пункту 36.2 статті 36 Закону, яким передбачено, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. Водночас, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача, як і відсутні відомості про те, чи здійснена позивачем оплата вартості відновленого ремонту та якщо здійснена, чи виконані ці ремонтні роботи платником податку на додану вартість, що в свою чергу також має суттєве значення для визначення розміру страхового відшкодування відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону, оскільки здійснення страхової виплати з урахуванням податку на додану вартість можливо лише у разі здійснення відновлювального ремонту автомобіля платником цього податку.

За вказаних обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення із відповідача ОСОБА_5 суми відшкодування за пошкодження автомобіля (майнової шкоди) в розмірі 7 601,01 грн є помилковим, не ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах.

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведені порушення, рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 7 601,01 грн підлягають скасуванню на підставі частини першої статті 411 ЦПК Україниз ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, Верховний Суд погоджується з висновками судів про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 500 грн на відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту статті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди судами першої та апеляційної інстанції враховано характер та обсяг страждань, яких зазнав ОСОБА_4 унаслідок пошкодження його автомобіля в результаті дорожньо-транспортної пригоди, характер майнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, й обґрунтовано стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням засад розумності і справедливості.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди не спростовують, на законність судових рішень у вказаній частині не впливають, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу в частині оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій про відшкодування моральної шкоди без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду у вказаній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду щодо наявності підстав та розміру морального відшкодування не спростовують.

В іншій частині судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, а отже не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 7 601,01 грн відмовити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик