Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 464/3483/16-ц

провадження № 61-23363св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2017 року в складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2016 року вона надала

ОСОБА_6 у позику кошти у розмірі 1 050 000,00 доларів США, що підтверджено розпискою. Проте повертати вказані кошти відповідач відмовляється.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3, просив суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 1 050 000,00 доларів США, що на день звернення до суду з позовом еквівалентно 26 932 500,00 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 27 750 834,30 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладений договір позики, на підтвердження укладення якого у матеріалах справи міститься розписка, а тому відповідач зобов'язаний на підставі статей 1046, 1047, 1049 ЦК України повернути позивачу отримані у борг кошти.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2017 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки сторони у справі є громадянами ОСОБА_11 та правочин мав місце на території ОСОБА_11.

У червні 2017 рокупредставник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового скасування рішення суду першої інстанції. Разом з тим, заявник посилався на те, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, сторони давали пояснення щодо вибору ними права України та необхідності застосування до спірних правовідносин саме законодавства України, а тому вважав, що указаний спір має розглядатися у відповідності до норм законодавства України.

У серпні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судове рішення є законним і обґрунтованим.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилалась на те, що

01 листопада 2016 року ОСОБА_6 отримав від неї у позику кошти у розмірі 1 050 000,00 доларів США, про що ним було складено і підписано розписку. Враховуючи те, що відповідач кошти не повернув, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, ОСОБА_3 посилаючись на статтю 55 Конституції України, статті 526-527, 1046-1047, 1049 ЦК України, статтю 38 ЦПК України 2004 року, статтю 74 Закону України «Про міжнародне приватне право» просила захистити її порушене право в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, виходив з того, що спірні правовідносини виникли між громадянами ОСОБА_11 та в позовній заяві відсутні посилання на норми матеріального права ОСОБА_11, що у відповідності до вимог Закону України «Про міжнародне приватне право» унеможливлює розгляд справи у відповідності до норм законодавства України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є підданкою ОСОБА_11.

Проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_6 є громадянином ОСОБА_11, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України 2004 року іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 109 ЦПК України 2004 року позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її перебування.

Підпунктом 2 пункту 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення.

Якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи судам України, спір підлягає вирішенню в судах загальної юрисдикції України (пункт 1 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право») з урахуванням вимог глави 1 розділу III та статті 414 ЦПК. Водночас підсудність справ з іноземним елементом, установлена статтею 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», не може бути змінена угодою сторін.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

Судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статаей 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Неправильне тлумачення апеляційним судом статті 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням і призвело до неправомірної відмови позивачу у реалізації її права на судовий захист.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову з підстав незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Закону України «Про міжнародне приватне право», не врахував, що у відповідності до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, у порушення статей 212-214 ЦПК України, апеляційний суд не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, а тому дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, не вирішивши спір по суті.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило