Справа № 417/6818/18
Провадження № 2/417/394/18
РІШЕННЯ

Іменем україни

"26" грудня 2018 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді Дідоренко А. Е.,

за участі секретаря Грибєнік О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с. Марківка Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

01.11.2018 до Марківського районного суду Луганської обасті надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2, в якій вони просять визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вул. Єременка, 30 в с. Марківка Луганської області.

В обґрунтування свого позову позивачі посилаються на те, що їм на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований в смт Марківка по вул. Єременка, 30, Луганської області.

Відповідач ОСОБА_3 являється її колишнім чоловіком, з яким вони розлучені з серпня 2016 року. Він був зареєстрований за вищевказаною адресою з 30 серпня 2005 року, але понад двох років залишив житло і за вказаною адресою не проживає. Його особисті речі в будинку відсутні, він має інше постійне місце проживання, що свідчить про відсутність інтересу відповідача до вказаного житла. Їм відомо, що на даний час ОСОБА_3 мешкає у м. Свердловськ Луганської області.

Реєстрація відповідача на даний час створює для них, як власників, певні труднощі, навіть при оформленні субсидії за користування комунальними послугами.

В судове засіданні позивачі не зявилися, в своєму позові просять розглянути справу в порядку спрощеного провадження без їхньої участі.

Відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце проведення судового засідання в порядку ст. 131 ЦПК України. Правом на подачу відзиву не скористався, причини неявки суду не відомі.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно договору купівлі-продажу від 18.08.2005, зареєстрованого в реєстрі за №1462 ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили в рівних частинах домоволодіння житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що прилягають до нього на земельній ділянці площею, розмір якої ще не визначено, за адресою: смт Марківка Марківського району Луганської області, вулиця Єременка, 30.

Цього ж дня вони даний правочин зареєстрували в Державному реєстрі правочинів.

Згідно витягу Марківського районного бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.08.2005, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/3 частці кожному домоволодіння, розташоване за адресою: Луганська область, Марківський район, смт Марківка, вул. Єременка, 30 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №1462.

Згідно копії технічного паспорта від 25.07.2005 ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить житловий будинок №30 по вул. Єременка в смт Марківка Луганської області.

Згідно договору дарування від 05.07.2017 ОСОБА_1, яка діяла на підставі довіренкості, посвідченої приватним нотаріусом Марківського районного нотаріального округу ОСОБА_4, 24.05.2017 за реєстровим 519, бланк НМО №431018 від імені ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 1/3 частину домоволодіння-житлового будинку з господарсько-побутовими надвірними будівлями, що прилягають до нього №30 по вул. Єременка в смт Марківка Луганської області.

Цього ж дня ОСОБА_2 зареєстрував право власності на 1/3 частку спільної часткової власності на вищевказаний будинок.

Із домової книги встановлено, що в житловому будинку №30 по вул. Єременка в смт Марківка Луганської області зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої Марківською селищною радою 07.11.2018 №4576 ОСОБА_1 зареєстрована проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із сином ОСОБА_2, а ОСОБА_3 зареєстрований, але мешкає в м. Свердловськ.

Крім того, із акта складеного депутатом Марківської селищної ради ОСОБА_5 також вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований, але не проживає в будинку по вул. Єременка, 30, смт Мрківка Луганської області з 15.05.2016р.

Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповдачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України "Право власності на житло" та "Право користування чужим майном".

Вирішуючи спір по суті заявлених поховних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиціє підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, суд вважає, що позивачі мають право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він не проживає в ньому більше двох років.

Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем ОСОБА_1 судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., а тому суд вважає необхідним стягнути їх з відповідача на користь позивача.

На підставі викладено, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352, 355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вул. Єременка, 30 в смт Марківка Луганської області.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А. Е. Дідоренко