Справа № 199/1127/18
(2/199/1312/18)
РІШЕННЯ

іменем України

31.07.2018

м. Дніпро

справа №199/1127/18

провадження № 2/199/1312/18

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

за участю секретаря Терентієвої Я.О.,

за участю учасників справи

позивача ОСОБА_1, представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником домоволодіння №35 в м.Дніпро. ОСОБА_1 має двох синів, один з яких ОСОБА_5 проживає з нею зі своєю дружиною ОСОБА_3, яка була зареєстрована в будинку за її згодою в якості члена сімї. Згодом відносини позивача і відповідача погіршилися. Відповідач ОСОБА_3 почала ображати позивачку, висловлюватися на її адресу нецензурною лайкою. Потім відповідачка стала застосовувати до позивачки заходи фізичного впливу наносила удари по тулубу та обличчю, тягала за волосся, штовхала, разом з дітьми висміювала її, неодноразово виганяла з будинку, через що позивачка була вимушена проживати у знайомих, знімати помешкання для власного проживання або, взагалі, проводити ніч на вулиці. Позивач є людиною похилого віку, отримує пенсію і не має змоги орендувати житло, а тому повернулася до свого будинку, проте відповідач почала ще гірше відноситися до неї. Так, ОСОБА_3 винесла з кухні належну позивачу газову плиту, установила свою, та заборонила ОСОБА_1 використовувати її для приготування їжі, для цього вона знімає ручки вмикання газу на плиті. Також, прибрала з кухні належні позивачці полиці для посуду та причепила свої, якими забороняє позивачці користуватися.

Між сторонами постійні сварки, відповідач наносить позивачці тілесні ушкодження, у звязку з чим ОСОБА_1 неодноразово зверталася до поліції. Проте органи поліції не реагують на її звернення, у звязку з чим позивач зверталася до прокуратури АНД району, прокуратури області, Генеральної прокуратури, адміністрації Президента.

Оскільки порушуються права ОСОБА_1, як власника будинку, вона просить суд усунути їй перешкоди в користуванні будинком №35 по вул. Новоковальська в м. Дніпро шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_3

Ухвалою від 02 травня 2018 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 18 червня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

31 липня 2018 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала та надала пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві, позов просила задовольнити. Так, зокрема, пояснила, що ОСОБА_3 дійсно була зареєстрована з її згоди як член сімї. Проте, протягом тривалого часу відповідач знущається над нею, застосовує фізичну силу, у звязку із чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів та знімала побої. Вважає, що ОСОБА_3 у звязку із такими своїми діями підлягає виселенню, про що просить суд.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив, що в матеріали справи надано достатньо доказів порушення ОСОБА_3 прав позивачки ОСОБА_1, а тому на підставі в тому числі і ст.116 ЖК України, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, підтримала наданий на позов відзив і суду пояснила, що все що зазначає позивач є неправдою. Так, дійсно виникають сварки, які сама позивач і провокує. Ніколи вона фізичного насилля до позивача не застосовувала. Домоволодіння №35 по вулиці Новоковальська в м. Дніпро є її єдиним житлом, вона проживає там разом з чоловіком і у разі виселення іншого житла вона не має. Просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав, суду пояснив, що доказів неналежної поведінки з боку відповідача позивачем ОСОБА_1 не надано. Сама позивач провокує сварки, після чого звертається до правоохоронних органів. Вважає, що позов позивачем не доведено, а тому просив у його задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння №35 по вулиці Новоковальська в м. Дніпро, в якому зареєстрованими є позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3, син позивача та чоловік відповідача ОСОБА_5 Вони всі і проживають у зазначеному домоволодінні.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом також встановлено і не заперечується сторонами по справі, що відповідачка ОСОБА_3 заселилися до будинку з дотриманням встановленого порядку за згодою позивача ОСОБА_1 в якості члена її сімї.

Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тобто, відповідач ОСОБА_3 набула право користування житловим будинком № 35 по вул. Новоковальській в м. Дніпро.

Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Наведені положення кореспондуються з відповідними приписами ст. 47 Конституції України.

Згідно ст. 157 Житлового кодексу, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Під передбаченими ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами виникли неприязненні стосунки з приводу спільного проживання та утримання домоволодіння.

Із розяснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України відповідно до яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, обовязковими фактичними обставинами, які є підставою для виселення члена сімї власника житла є:

- систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або неможливість для інших проживання з такими особами в одній квартирі чи в одному будинку внаслідок систематичного порушення такими особами правил співжиття;

- застосування до таких осіб внаслідок таких дій заходів запобігання і громадського впливу;

- безрезультативність таких заходів.

На підтвердження позовних вимог позивачем ОСОБА_1 надано висновки АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами неодноразових звернень ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій ОСОБА_3

Проте, суд зазначає, що висновки АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами звернень ОСОБА_1 у 2014, 2015 році були предметом розгляду в іншому цивільному провадженні, за результатами якого ухвалено рішення.

Водночас, оцінюючи надані позивачем докази у вигляді тих же висновків АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами звернень ОСОБА_1, що є достатньою підставою, на думку сторони позивача, для застосування вимог ч.1 ст.116 ЖК України, для виселення відповідача ОСОБА_3, то суд з цим погодитися не може, оскільки в судовому засіданні не встановлено і не доведено позивачем, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, а саме домоволодіння №35 по вулиці Новоковальська в м.Дніпро, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку. Позивачем не надано доказів, що відповідач взагалі псує або руйнує житлове приміщення.

Крім того, як встановлено судом до відповідача ОСОБА_3 ніколи не вживалися заходи попередження або громадського впливу.

Дані обставини також підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які узгоджуються з дослідженими судом письмовими доказами та встановленими обставинами у рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року.

Твердження позивача ОСОБА_1 щодо застосування до неї фізичного насилля з боку відповідача ОСОБА_3 також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи. Посилання на неодноразові звернення до лікарні, зняття побоїв, про що наявні висновки СМЕ, позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено.

Пояснення позивача ОСОБА_1 щодо викрадення в неї відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 правовстановлюючих документів спростовується висновком ДМ АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.01.2014.

Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Натомість, стороною позивача не доведено позовних вимог, не надано на підтвердження належних доказів.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи результат розгляду справи, вимоги ст.141 ЦПК України, те, що позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП невідомий, місце проживання - вулиця Новоковальська, 35 в м. Дніпро, 49000 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання - вулиця Новоковальська, 35 в м. Дніпро, 49000) про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо або через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 09 серпня 2018 року.

Суддя О.Б.Подорець