Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 465/3156/15

провадження № 61-33829св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - Державна міграційна служба Франківського району м. Львова,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Дзеньдзюри С. М. від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф. від 02 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Державна міграційна служба Франківського району м. Львова, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1, у якому окрім неї зареєстрованi її діти: ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також рідний брат ОСОБА_6 Зазначала, що відповідач з 2000 року фактично не проживає в указаному будинку, а проживає разом зі своєю сім'єю у квартирі АДРЕСА_2; комунальнi послуги за будинок не сплачує, в утриманнi будинку участi не бере, тому на підставі частини другої статті 405 ЦК України є таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування будинком АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено факт не проживання відповідача у спірному будинку протягом тривалого часу без поважних причин, що є підставою для визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач понад 15 років відсутній за місцем реєстрації і не користується спірним будинком, який на праві власності належить позивачу.

У вересні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили характер спірних правовідносин та норму права, яка їх регулює; не врахували, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку як член сім'ї своїх батьків, тому втратив право користування спірним будинком у зв'язку зі смертю своєї матері, а не як член сім'ї позивача, яким він ніколи не був. Тому застосування приписів частини другої статті 405 ЦК України до спірних правовідносин є помилковим. Крім того, судом першої інстанції не було встановлено конкретного строку, протягом якого він не проживав у спірному будинку.

У жовтні 2017 року до касаційного суду надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у яких, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що ОСОБА_4 є власником будинку АДРЕСА_1, у якому зареєстрованi позивач, її діти: ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також рідний брат ОСОБА_6

Відповідно до акта, складеного 27 березня 2015 року комісією ЛКП «Сонячне», ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1 зареєстрований, але фактично не проживає протягом останніх 15 років.

Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, що належить позивачу на праві власності.

Обгрунтовуючи заперечення на позов, ОСОБА_6 не оспорював факт своєї відсутності у спірному будинку, поважність причин такої відсутності не мотивував. Натомість посилався на недоведеність факту його відсутності в обумовлений позивачем строк, що спростовується матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В.П. Курило