Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 725/2977/16-ц

провадження № 61-16289св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська Олена Степанівна, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 26 липня 2016 року у складі судді Іщенко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Чупікової В. В., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О. С., Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) про визнання вкладником банку та включення до списку вкладників.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 12 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір-заяву № 336235/2168/6-14 про банківський вклад (депозит) «Стандарт» на 6 місяців в національній валюті. 12 серпня 2014 року ОСОБА_3 повернуто грошові кошти у розмірі 37 088, 24 грн із депозитного рахунку НОМЕР_2, решту грошових коштів в розмірі 179 590, 28 грн не повернуто. 26 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернулася до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявою про включення до реєстру вкладників та виплату гарантованої суми відшкодування за вкладом, однак 18 грудня 2015 року їй повідомили, що відомості про вклад ОСОБА_3 не міститься в базі даних вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 26 липня 2016 року позов задоволено. Судом визнано ОСОБА_3 вкладником

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за договором-заявою від 12 лютого 2014 року № 336235/2168/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 6 місяців в національній валюті на суму 179 590, 28 грн. Зобов'язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявську О. С. подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію відносно ОСОБА_3 як вкладника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що має право на відшкодування коштів за вкладом у розмірі 179 590, 28 грн за договором-заявою від 12 лютого 2014 року № 336235/2168/6-14.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що всупереч вимогам закону відомості про особу позивача-вкладника ПAT «Банк «Фінанси та Кредит» із сумами банківських вкладів за договором від 12 лютого 2014 року № 336235/2168/6-14 не включено до реєстру вкладників; належним способом захисту порушеного права в подібних правовідносинах, є саме зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ліквідатора ПAT «Банк «Фінанси та Кредит» подати додаткову інформацію про вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування, в разі встановлення судом під час розгляду справи факту необґрунтованості невключення окремого вкладника банку до переліку вкладників. Суд вбачав, що правові відносини між сторонами ґрунтуються, в першу чергу, на цивільно-правових відносинах договору банківського вкладу (депозиту), а отже й зазначений спір потрібно розглядати в порядку цивільного судочинства. В обґрунтування своєї позиції суд послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 червня 2016 року у справі № 826/20410/14.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що доводи заявника про нікчемність договору банківського вкладу, укладеного із ОСОБА_3, не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються письмовими доказами у цій справі. На переконання апеляційного суду, доводи заявника щодо відкриття кримінального провадження № 0000595 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті

364 КК України, відносно посадових осіб ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки шкоду заподіяно банку злочином його працівників при виконанні ними посадових обов'язків, а не клієнту ОСОБА_3

Банк, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у жовтні 2016 року звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. Заявник зазначає, що відповідно до пункту 2.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підтвердженням розміщення вкладу є виписка по вкладному рахунку. Отже, лише виписка по вкладному рахунку, а не квитанція може бути визнана належним доказом додержання письмової форми договору банківського вкладу. На переконання заявника, іншого порядку задоволення вимог кредитора, ніж встановлений у Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спосіб, чинним законодавством не передбачено, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 87 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Мотозюк І. І. укладений договір-заява №336235/2168/6-14 про банківський вклад (депозит) «Стандарт» на 6 місяців в національній валюті під проценти за ставкою 22, 00 % річних на строк з 12 лютого 2014 року до 12 серпня 2014 року.

Внесення коштів на вкладний рахунок НОМЕР_2 підтверджено квитанцією №9 про здійснення касової операції від 12 лютого 2014 року.

Згідно із квитанцією від 12 серпня 2014 року № 5 ОСОБА_3 повернуто грошові кошти у розмірі 37 088, 24 грн із депозитного рахунку НОМЕР_2.

На підтвердження позовних вимог позивач ОСОБА_3 надала договір

від 12 лютого 2014 року № 336235/2168/6-14 про банківський вклад (депозит) «Стандарт», квитанцію від 12 лютого 2014 року № 9 про здійснення касової операції.

Квитанція від 12 лютого 2014 року № 9 містить найменування банку, який здійснював касову операцію - філія «Прикарпатське регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», дату здійснення - 12 лютого 2014 року, зазначений платник та отримувач, сума касової операції - 216 678, 52 грн, призначення платежу - надходження коштів на вкладний рахунок відповідно до договору банківського вкладу від 12 лютого 2014 року

№ 336235/2168/6-14, підпис працівника банку, номера рахунків - дебет 0980, кредит - НОМЕР_3, код банку - НОМЕР_1.

Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень, Верховний Суду зробив такі висновки

Заперечуючи проти позову, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначило, що слідчим відділом розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями СУ УМВС України в Чернівецькій областівстановлено, що службові особи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у період з 15 лютого 2012 року до 25 лютого 2014 року, зловживаючи своїм службовим становищем, з метою одержання неправомірної вигоди для себе, володіючи доступом до бази даних банківської установи, у тому числі рахунків клієнтів, умисно, шляхом внесення неправдивих відомостей у документи, незаконно привласнили грошові кошти клієнтів банку, у зв'язку із чим 28 липня 2014 року відкрито кримінальне провадження № 0000595 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України.

Посилаючись у своїх запереченнях на те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, банк зазначав, що спори, які виникають з цих правовідносин, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

З цього приводу Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Цим Законом також урегульовано відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За частиною другою статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду. Спеціальним законом передбачено, що Фонд є юридичною особою публічного права.

Відповідно до частини другої статті 81 ЦК України юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Водночас основні ознаки поняття юридичної особи універсальні і не залежать від складу та статусу її засновників (учасників і членів).

Це правило знайшло відображення у частині першій статті 82 ЦК України, згідно з якою на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення ЦК України про участь юридичних осіб у цивільному обороті, якщо інше не встановлено законом.

Залежно від здійснюваних повноважень юридичні особи публічного права фактично мають публічно- і приватноправовий статуси.

Юридичні особи публічного права при здійсненні цивільної правосуб'єктності виступають суб'єктами приватного права.

За частиною першою статті 4 Закону № 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Здійснення цих функцій Фонду направлено на виконання його основного завдання. Ці функції поділяються на такі, що містять владну складову, оскільки направлені на урегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, та такі, що не містять владної складової, а направлені на здійснення повноважень органів управління неплатоспроможних банків.

Процедура виведення з ринку неплатоспроможного банку передбачає декілька етапів. На кожному з них Фонд виконує специфічні функції, перелік яких наведено у Законі № 4452-VI. У цьому випадку банк перебуває у стадії ліквідації. Разом з тим для всебічного з'ясування повноважень Фонду необхідно дослідити їх як при здійсненні тимчасової адміністрації, так і у стадії ліквідації.

Згідно з вимогами частини першої статті 36 Закону № 4452-VI з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Наслідки початку процедури ліквідації банку передбачені у статті 46 Закону № 4452-VI. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку.

Згідно з вимогами частини другої статті 37 Закону № 4452-VI Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: 1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; 2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; 3) продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; 4) повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 5) заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; 6) звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку; 7) залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством; 8) призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду; 9) приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю; 10) зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; 11) вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

У пункті 1 статті 48 Закону № 4452-VI передбачено повноваження Фонду під час здійснення ліквідації банку, а саме Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку.

Усі або частина повноважень Фонду, визначені цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд чітко визначає межі повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.

Відповідно до статті 48 Закону № 4452-VI повноваження, передбачені у частині другій статті 37 Закону № 4452-VI, Фонд не втрачає і на стадії ліквідації неплатоспроможного банку.

Усі повноваження, передбачені статтями 37, 48 Закону № 4452-VI, Фонд може реалізувати самостійно або делегувати їх уповноваженій особі Фонду.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважена особа Фонду у частині реалізації повноважень Фонду щодо банку, до якого застосовано тимчасову адміністрацію, виконує повноваження органу управління банку, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження.

У частині третій статті 37 Закону № 4452-VI зазначено, що уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

У приватноправових відносинах, тобто під час здійснення функцій органу управління банку, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, чи банку, який ліквідується, Фонд не є суб'єктом владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції, що діяла на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

За правилами пунктів 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У справі, що переглядається позивач звернувся за захистом порушених, на його думку, прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди - договору банківського вкладу, що є приватноправовими відносинами.

Разом з тим із матеріалів справи встановлено, що банк не визнає факт внесення грошових коштів по вкладу у розмірі 179 590, 28 грн, оскільки за договором-заявкою № 336235/2168/6-4 в операційній системі банку обліковувалось 37 088, 24 грн, які перераховані вкладнику у зв'язку із закінченням терміну дії договору. За даними слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами, злочинними організаціями СУ УМВС України в Чернівецькій області, працівники банку незаконно привласнили грошові кошти клієнтів банку, у тому числі позивача.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Тобто при розгляді справи суд має дослідити, чи виникли договірні або інші за своєю правовою природою відносини між позивачем та банком, чи такі правовідносини виникли між позивачем і Фондом.

За частиною другою статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в статті 1166 ЦК України.

У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою-роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов'язків з доказування, а саме кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Тобто позовні вимоги стосуються не виконання уповноваженою особою Фонду повноважень Фонду, а представництва банку цією особою

у приватноправових, цивільних правовідносинах, способи захисту інтересів позивача у яких можуть відбуватися лише у межах цивільного судочинства.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 727/8980/15 (провадження № 14-332цс18).

Верховний Суд звертає увагу, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору.

Розглядаючи справу, суд повинен взяти до уваги ту обставину, що майнову шкоду завдано позивачу внаслідок неправомірних дій посадової особи банку, спрямованих на заволодіння грошовими коштами. Зазначена посадова особа перебувала з ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» у трудових відносинах, діяла в робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконувала свої службові обов'язки, а саме підписала від імені відповідача договір про банківський вклад, однак, прийнявши від позивача грошові кошти, не внесла їх у касу банку.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У частині четвертій статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Через недослідження наявних у справі доказів суди не встановили ті обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами, а тому висновки судів є передчасними.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо, оскільки в силу положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений процесуальних можливостей з'ясовувати дійсні обставини справи та оцінювати докази, які не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалюючи нового рішення у справі, суд має встановити обставини на підставі самостійного та належного дослідження доказів, що не були попередньо вивчені.

Також судові необхідно об'єктивно дослідити зазначені у цій постанові обставини у сукупності та співвідношенні з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та доказам, поданим сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 21 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик