У Х В А Л А

27 грудня 2018 року

м. Київ

Справа № 201/473/17

Провадження № 14-622цс18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Лященко Н. П.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про розірвання договорів депозитних вкладів, відшкодування збитків та моральної шкоди

за касаційною скаргою Національного банку України на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року, касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), треті особи: Національний банк України (далі - НБУ), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), про розірвання договорів депозитних вкладів, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені договори депозитних вкладів, строк виконання яких не настав:

1) 03 березня 2014 року № SAMDNWFD000 вклад «Стандарт» на 12 місяців, на суму 10 270 євро, строком по 09 березня 2017 року включно, зі сплатою 9 % річних;

2) 21 квітня 2015 року, № SAMDNWFD501 вклад «Стандарт» на 12 місяців, на суму 30 000 000 грн, строком по 24 квітня 2017 року включно, зі сплатою 17,5 % річних;

3) 08 червня 2016 року, № SAMDNWFD500 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 500 000 доларів США, строком по 08 червня 2017 року включно, зі ставкою 9,5 % річних;

4) 30 червня 2016 року № SAMDNWFD500 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 200 000 доларів США, строком по 30 червня 2017 року включно, за ставкою 9,5 % річних;

5) 06 липня 2016 року № SAMDNWFD600 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 07 липня 2017 року включно, зі ставкою 9 % річних;

6) 02 серпня 2016 року № SAMDNWFD800 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 03 серпня 2017 року включно, зі ставкою 8,5 % річних;

7) 03 серпня 2016 року № SAMDNWFD600 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 04 серпня 2017 року включно, зі ставкою 8,5 % річних;

8) 31 серпня 2016 року № SAMDNWFD100 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 01 вересня 2017 року включно, зі ставкою 8 % річних;

9) 29 вересня 2016 року № SAMDNWFD100 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 30 вересня 2017 року включно, зі ставкою 9 % річних;

10) 28 жовтня 2016 року № SAMDNWFD200 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 29 жовтня 2017 року включно, зі ставкою 9 % річних;

11) 30 жовтня 2016 року № SAMDNWFD501, вклад «Стандарт» строковий на 12 місяців», на суму 14 045 000 доларів США, строком на 12 місяців, зі сплатою 9,2 % річних;

12) 18 листопада 2016 року № SAMDNWFD700 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 6 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 19 травня 2017 року включно, зі ставкою 8 % річних;

13) 31 жовтня 2016 року № SAMDNWFD000 про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату «Ощадний сертифікат, 12 місяців», на суму 100 000 доларів США, строком по 01 листопада 2017 року включно, зі ставкою 9 % річних.

Зазначала, що 22 грудня 2016 року банк списав кошти з її рахунків, у тому числі за договорами депозитних вкладів, про що їй стало відомо з виписок за рахунками у системі Internet Banking «Приват-24». Підставою списання у виписках було зазначено наказ банку від 21 грудня 2016 року № 44, який на сайті був відсутній. Банк не сповістив її про розірвання договорів, списання коштів та підстави таких дій.

27, 28 та 29 грудня 2016 року вона зверталась до банку з вимогою про повернення коштів на рахунки та просила надати належним чином засвідчені копії документів, але вимога виконана не була, кошти не повернені, документи та відповідь не надані.

Вважала такі дії банку незаконними, які завдали їй, зокрема, і моральної шкоди, у результаті порушення зобов'язань та порушення прав споживача.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд розірвати вказані договори депозитних вкладів, стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь збитки всього: 15 659 664,40 доларів США, 1 844 818,69 євро, 30 433 112 грн та моральну шкоду у розмірі 4 934 902 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Розірвано договори, укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3: від 03 березня 2014 року, від 21 квітня 2015 року, від 08 червня 2016 року, від 30 червня 2016 року, від 06 липня 2016 року, від 02 серпня 2016 року, від 03 серпня 2016 року, від 31 серпня 2016 року, від 29 вересня 2016 року, від 28 жовтня 2016 року, від 30 жовтня 2016 року, від 31 жовтня 2016 року і від 18 листопада 2016 року.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 всього 15 659 664,4 доларів США, 844 818,69 євро і 30 433 112 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 8 640 грн.

Судові витрати стосовно вимог про стягнення моральної шкоди віднесено за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що меморіальні ордери, на підставі яких було здійснено списання ПАТ КБ «Приватбанк» коштів з рахунків позивача, оформлені на паперових носіях відповідачем, ініціатором списання теж був ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі власного наказу від 21 грудня 2016 року № 44. Проте згідно зі статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження на розпорядження зобов'язаннями банку перед пов'язаними особами надано виключно Фонду й за таких обставин не могли бути передані банку. У вказаному наказі відсутнє посилання про здійснення списання коштів з рахунків клієнтів на підставі договорів про придбання акцій, що укладались уповноваженими представниками Фонду від імені пов'язаних осіб та від імені ПАТ КБ «Приватбанк» згідно з повноваженнями, передбаченими статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відсутнє посилання на договір про придбання акцій у меморіальних ордерах.

Суд послався на те, що відсутність списання коштів з рахунків позивача за договором про придбання від її імені акцій також підтверджено значними розходженнями фактично списаних сум та сум, на які були придбані акції додаткової емісії банку. У вказаному наказі, меморіальних ордерах, виписках за рахунками також відсутнє посилання на здійснення списання коштів на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд також зазначив, що були відсутні підстави вважати ОСОБА_3 пов'язаною з ПАТ КБ «Приватбанк» особою згідно з рішенням Національного банку України від 13 грудня 2016 року № 105, яким вона була визнана такою за ознакою пункту 529, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не були внесені відповідні зміни до власного обліку пов'язаних з банком осіб після отримання 14 грудня 2016 року цього рішення НБУ протягом 14-21 грудня 2016 року, а 22 грудня 2016 року пов'язані з банком особи змінились у зв'язку зі зміною акціонерів та керівництва банку.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що позивач не є членом сім'ї акціонера та члена наглядової ради ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_5, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу. Роздруківки виписок за рахунками позивача також не свідчать, що через неї проводились операції в інтересах осіб, зазначених у частині першій статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутній вплив під час проведення операцій осіб, зазначених у цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини. Відповідачем та третіми особами доказів протилежного не надано.

Суд вказав, що абзац 7 частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким передбачено право Фонду розпоряджатись необтяженими грошовими зобов'язаннями банку перед пов'язаними особами, а також необтяженими грошовими зобов'язаннями перед фізичними і юридичними особами, що не пов'язані з банком, суперечить статті 41 Конституції України і не міг бути застосований, оскільки постановою від 18 грудня 2016 року № 961 Кабінетом Міністрів України було визначено відчуження пакету акцій банку за одну гривню, суд вважав наявними обставини безоплатного вилучення майна позивача державою, що є тотожним конфіскації майна та могло бути за статтею 41 Конституції України застосовано виключно на підставі судового рішення.

Суд також дійшов висновку про порушення статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статей 321, 353 ЦК України і вважав нікчемним договір про придбання акцій, укладений від імені позивача Фондом з підстав частини першої статті 228 ЦК України, оскільки цей договір порушує публічний порядок, спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивача, мало місце незаконне заволодіння майном позивача і порушення конституційної гарантії права власності. З цих підстав суд, також, дійшов висновку про наявність помилкового переказу коштів з рахунків позивача, оскільки кошти ПАТ КБ «Приватбанк» були списані неправомірно.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 7 680 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року апеляційні скарги ПАТ КБ «Приватбанк» та Національного банку України залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив й оцінив обставини справи та надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у частині розірвання договорів депозитних вкладів та стягнення збитків.

Апеляційний суд погодився з тим, що оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» згідно зі статтею 1073 ЦК України, статтею 32.3.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не виконав вимоги позивача про зарахування на рахунки помилково списаних коштів, то наявні підстави у зв'язку з порушенням зобов'язань для розірвання спірних договорів та стягнення коштів згідно зі статтями 611, 1058 ЦК України, частиною другою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме статтю 228 ЦК України та дійшли помилкового висновку про нікчемність договору про придбання акцій № 86/2016 від 20 грудня 2016 року, укладеного між Фондом від імені позивача та відповідачем, окрім того судами безпідставно надавалася оцінка рішенню НБУ від 13 грудня 2016 року щодо визнання позивача пов'язаною особою з ПАТ «КБ «Приватбанк»; суди також не звернули уваги на доводи банку про те, що дослідження правових підстав для визнання особи пов'язаною з банком знаходиться поза межами повноважень судів загальної юрисдикції та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, а з таким позовом до суб'єкта владних повноважень у зазначеному порядку ОСОБА_3 не зверталася. Посилання судів на порушення відповідачем частини п'ятої статті 41 Конституції України та статті 1 Протоколу 1 Конвенції, є хибними, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» діяв згідно з положеннями закону, а держава за плату придбала акції у позивачки, тобто це не було конфіскацією майна. Також, на момент виникнення спірних правовідносин зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» перед ОСОБА_3 не було обтяжено, тому посилання судів на наявність обтяження зобов'язань відповідача та його дійсність є безпідставними. Щодо порушення норм процесуального права скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій усупереч частині другій статті 31 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) прийнято до розгляду заяву представника позивача про одночасну зміну підстав та предмету позову, до того ж після початку розгляду справи по суті. Окрім того, суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 81, 367 ЦПК України за власною ініціативою витребовував докази під час апеляційного перегляду справи.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, НБУ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційну скаргу мотивовано, тим, що в оскаржуваних рішеннях суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та прийшли до хибних висновків, про відсутність правових підстав для застосування до ОСОБА_3 положень статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки, на думку судів першої та апеляційної інстанцій, матеріали справи не містять ознак пов'язаності позивача з ПАТ КБ «Приватбанк». Разом з тим, рішення Комісії з питань визначення пов'язаних із банком осіб і перевірки операцій банків НБУ № 105 «Про визначення осіб пов'язаними з ПАТ КБ Приватбанк» від 13 грудня 2016 року на момент прийняття оскаржуваних рішень було чинним і не підлягало окремому дослідженню судами першої та апеляційної інстанцій. Висновки суду першої та апеляційної інстанцій про відсутність факту пов'язаності позивача з ПАТ КБ «Приватбанк» є помилковими, та безпосередньо дослідження правових підстав для визнання особи пов'язаною, знаходиться поза межами цивільної юрисдикції. НБУ зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не мали права оцінювати законність рішення Комісії НБУ від 13 грудня 2016 року № 105 та давати свої висновки відносно обґрунтованості такого рішення, оскільки зазначене питання знаходиться поза межами цивільної юрисдикції та не було предметом спору у будь-якій справі.

Окрім того, третя особа зазначила, що за грошові кошти з депозитних рахунків позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» придбані акції додаткової емісії ПАТ КБ «Приватбанк», та в подальшому відчужені на користь держави не помилково, а за наявності передбачених законодавством правових підстав. Уповноважена особа Фонду, яка під час дії тимчасової адміністрації діє від імені Фонду на підставі меморіальних ордерів, які видані банком як спеціальною фінансовою установою, яка має банківську ліцензію та може здійснювати переказ коштів відповідно до чинного законодавства, за підписом Фонду у порядку визначеному законом (стаття 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») здійснила списання грошових коштів від імені позивача, що виключає застосування до спірних правовідносин положень Закону про помилковий переказ.

НБУ також відзначив, що судами неправильного застосовано норми статті 41 Конституції України та Протоколу 1 Конвенції, оскільки у справі, яка переглядається, питання конфіскації чи відповідальності не розглядалось, так як спірні правовідносини виникли на підставі банківських договорів, укладених ОСОБА_3 як пов'язаною із ПАТ КБ «Приватбанк» особою і самим банком, регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Договір купівлі-продажу акцій ПАТ КБ «Приватбанк» від 21 грудня 2016 року під № БВ-744/16/13010-05/131, за яким Держава Україна в особі Міністерства фінансів України придбала 100% акцій ПАТ КБ «Приватбанк» за одну гривню в уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ «Приватбанк», яка діяла від імені всіх власників простих іменних акцій банку, відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо порушення норм процесуального права скаржник зауважив, що судом першої інстанції, не було повідомлено учасників справи про те, що від слідчого відділу Дніпровського відділу поліції управління Національної поліції в Дніпропетровській області на адресу суду надійшли копії меморіальних ордерів, вилучені в ПАТ КБ «Приватбанк» у кримінальному провадженні № 000003, на підставі яких було здійснено списання коштів з рахунків позивача, зазначені ордери не було досліджено безпосередньо в судовому засіданні. Крім того, в порушення вимог статті 135 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), сторони не були повідомлені про дату та час розгляду заяви про забезпечення доказів. Зазначені дії суду свідчать про порушення принципів гласності судового процесу, гарантованих сторонам у справі Конституцією України та статтею 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) при розгляді справи та винесенні оскаржуваних рішень.

Крім того, в ході судового розгляду суд ухвалою від 05 вересня 2017 року постановив проводити судовий розгляд у закритому судовому засіданні. Однак, відповідно до журналів судових засідань від 08 вересня 2017 року при розгляді клопотання представника позивача витребування, забезпечення доказів та від 11 вересня 2017 року при розгляді клопотання представника позивача про виправлення описки судовий розгляд проводився у відкритому судовому засіданні, що повторно свідчить про порушення положень цивільного процесуального законодавства України.

Також, усупереч статті 31 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) у заяві про зміну позову від 17 березня 2017 року позивач фактично змінила одночасно предмет і підставу позову, у зв'язку із чим, правові підстави для прийняття заяви про зміну предмету позову були відсутні, а в її прийнятті судом мало бути відмовлено.

У липні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, подала до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги, в якому вказувала, що доводи ПАТ КБ «Приватбанк» та НБУ висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Крім того, у липні й повторно у вересні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подав до Верховного Суду клопотання про передачу цієї справи на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду, посилаючись на те, що відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції, а обидві касаційні скарги у цій справі містять відповідні доводи та посилання.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною шостою статті 403 ЦПК України встановлено, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частині шостій статті 403 ЦПК України (частина четверта статті 404 цього Кодексу).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 05 грудня 2018 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на те, щокасаційна скарга НБУ містить доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій правил предметної та суб'єктної юрисдикції.

Вивчивши матеріали касаційної скарги Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для передачі справи на її розгляд з огляду на таке.

Касаційна скарга НБУ подана з підстав неправильного застосування норм матеріального та деяких норм процесуального права, а саме статей 6, 31, 59, 135, 179 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Доводи касаційної скарги НБУ, що суди першої та апеляційної інстанційне мали права оцінювати законність рішення Комісії з питань визначення пов'язаних із банком осіб і перевірки операцій банків НБУ від 13 грудня 2016 року № 105 та давати свої висновки відносно обґрунтованості такого рішення, стосуються виключно правомірності та законності дій судів попередніх інстанцій на стадії дослідження та оцінки доказів у справі, яка переглядається.

Як правильно зазначено у касаційній скарзі НБУ таке рішення не було предметом розгляду у цій справі.

Таким чином, касаційна скарга НБУ не містить доводів щодо неправильного застосування судами норм права, що встановлюють правила предметної та суб'єктної юрисдикції, як і посилань на такі норми.

Згідно з частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо ВеликаПалата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Оскільки наведені обставини не дають підстав для висновку про оскарження НБУ судових рішень судів попередніх інстанцій саме у зв'язку з порушенням цими судами правил предметної та суб'єктної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду вважає мотиви, на підставі яких постановлено ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року, необґрунтованими, у зв'язку з чим справа підлягає поверненню на розгляд Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтею 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Повернути справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про розірвання договорів депозитних вкладів, відшкодування збитків та моральної шкоди на розгляд Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. П. Лященко
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
В. І. Данішевська О. М. Ситнік
О. С. Золотніков О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
В. С. Князєв О. Г. Яновська