Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/7383/15-ц

провадження № 61-23454св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року у складі судді Фаркош Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про звільнення та надання трудової книжки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 лютого 2015 року, працюючи на посаді заступника директора ДП «Інвест Україна» звернувся до Голови Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами із заявою про звільнення за власним бажанням із 17 лютого 2015 року у зв'язку з переїздом до іншого міста проживання та просив видати йому належним чином оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення, а також довідку про заробітну плату встановленого зразка.Посилаючись на те, що на момент звернення в суд відповідач не видав наказ про звільнення та не видав трудову книжку, з урахування уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України винести наказ про його звільнення із займаної посади із 17 лютого 2015 року за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України та внести відповідний запис до трудової книжки, видати копію наказу про звільнення з роботи, трудову книжку з відповідно оформленими записами та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу про те, що він звертався до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України із заявою про звільнення доказів, що заява про звільнення від 03 лютого 2015 року була передана відповідачу для прийняття відповідного рішення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що до відповідача, як до органу управління ДП «Інвест Україна»,не надходила заява ОСОБА_4 про звільнення з роботи за власним бажанням, а ця обставина виключає прийняття Міністерством економічного розвитку і торгівлі України рішення про звільнення позивача з роботи на підставі статті 38 КЗпП України.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що посилання суду на відсутність його заяви про звільнення в особовій справі, яка була передана відповідно до акта приймання-передачі від 12 жовтня 2015 року Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, як на підставу для відмови у позові є не обґрунтованою, так як ним надано суду належні докази подання, відповідно до чинного законодавства, до Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України заяви про звільнення від 03 лютого 2015 року, яка була зареєстрована 03 лютого 2015 року за вхідним № 51/0/5-15.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

У липні 2017 року від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України надійшло заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими судом при прийнятті рішення було правильно встановлено, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки є безпідставними. Оскільки трудова книжка знаходилася на ДП «Інвест Україна», то запис про звільнення вноситься підприємством.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що наказом Голови Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України Каськіва В. від 16 липня 2012 року ОСОБА_4 призначено на посаду заступника директора ДП «Інвест Україна» з 17 липня 2012 року.

Із 17 січня 2014 року позивач приступив до виконання обов'язків директора ДП «Інвест Україна».

Відповідно до підпункту 8.2 пункту 8 Статуту ДП «Інвест Україна» директор підприємства має двох заступників, які за його поданням призначаються на посаду та звільняються з посади Органом управління майна.

03 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Голови Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами із заявою про звільнення його за власним бажанням із 17 лютого 2015 року, у зв'язку з переїздом до іншого міста проживання, та просив видати йому належним чином оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення, а також довідку про заробітну плату встановленого зразка.

05 серпня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято рішення про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та установ, що належали до сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

12 жовтня 2015 року у зв'язку з передачею ДП «Інвест Україна» до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, особові справи керівників державних підприємств та установ, що належали до сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України, в тому числі й особову справу позивача, передано до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Із 05 серпня 2015року органом управління майном ДП «Інвест Україна» є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Відповідно до акта приймання-передачі від 12 жовтня 2015 року Державне агентство з інвестицій та управління національними проектами України передало новому органу управління майном ДП «Інвест Україна» - Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, особову справу в.о. директора ДП «Інвест Україна» ОСОБА_4 у якій відсутня заява ОСОБА_4 від 03 лютого 2015 року про звільнення з роботи.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Установивши, що позивач як на підставу своїх вимог про звільнення за власним бажанням у зв'язку з незаконною відмовою відповідача звільнити його не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що до відповідача, як до органу управління ДП «Інвест Україна»,надходила заява ОСОБА_4 про звільнення з роботи за власним бажанням, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутність цієї заяви безпосередньо у Міністерства економічного розвитку і торгівлі України як нового органу управління майном ДП «Інвест Україна», в якому працював позивач, виключає можливість та право прийняття Міністерством економічного розвитку і торгівлі України рішення про звільнення позивача з роботи на підставі статті 38 КЗпП України.

Таким чином, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України не порушувало прав ОСОБА_4 на звільнення. При цьому правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для зобов'язання відповідача видати трудову книжку позивача, оскільки трудова книжка позивача зберігається на підприємстві, де безпосередньо виконує свої обов'язки ОСОБА_4, а не в органі, до сфери управління якого належить зазначене підприємство.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик