ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3587/18 Справа № 210/1072/18 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/1072/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року, яке ухвалене суддею Літвіненко Н.А. об 11 годині 35 хвилин в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що 22 грудня 3002 року наказом відповідача її було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області.

27 жовтня 2017 року позивачу було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

29 грудня 2017 року на підставі наказу відповідача № 571-к від 21.12.2017 року позивача було звільнено з посади у зв'язку з скороченням штату та чисельності працівників Криворізького відділення Управління на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом №106-к від 12 лютого 2018 року, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача на день звільнення, на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України було скасовано наказ № 571-к від 21.12.2017 року та звільнено ОСОБА_1 з посади у зв'язку з скороченням штату та чисельності працівників Криворізького відділення Управління на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України з 12 лютого 2018 року

Позивач вважає винесення такого наказу грубим порушенням норм КЗпП України, оскільки, з моменту отримання нею попередження про звільнення та до моменту розірвання трудового договору, відповідачем не виконано обов'язку щодо її працевлаштування. Крім того, відповідно до штатного розписку, станом на день її звільнення, посада, яку вона обіймала - головного спеціаліста, скорочена не була, навпаки до штатного розпису було включено дві нові посади головного спеціаліста, тобто така підстава для її звільнення не існувала. Крім того, позивач є інвалідом, а тому вважає, що має переважне право на залишення на роботі та її звільнення є незаконним.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати незаконним наказ про її звільнення з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників протиправним.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 13.02.2018 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 46 249 гривень 49 копійок.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 10 000 гривень в відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір в сумі 1409,6 грн.

В іншій частині позовних вимог позивачу - відмовлено.

Допущено рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для поновлення позивача на посаді, оскільки було проведено реорганізацію та з 01.01.2018 року в структурі Відділення відділ обліку страхувальників та доходів не передбачений та його було ліквідовано. При цьому, відповідач зауважує, що суд першої інстанції поновив позивача на посаді головного спеціаліста, тоді як вона працювала на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, тобто позивача поновлено на посаді, яку вона не обіймала до звільнення і це є незаконним. Відповідач зазначає також, що поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів є неможливим, оскільки позивач не заявляла таких позовних вимог та ця посада не існує з 01.01.2018 року. Відповідач вважає необґрунтованим та помилковим висновок суду щодо наявності у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі, оскільки жоден із працівників відповідача не залишився працювати на аналогічній із позивачем посаді. До того ж відповідач наголошує й на тому, що ним не було допущено порушень ст. 49-2 КЗпП України, а вакантні посади позивачу не могли запропонувати у зв'язку з їх відсутністю. Переведення ж 10 працівників на вакантні посади у новостворений відділ матеріального забезпечення є правом роботодавця і суди не повинні вдаватися до оцінки проведення такої перестановки. Відповідач вважає, що переважне право на залишення на роботі враховується виключно у випадку проведення звільнення працівників і не стосується випадку переведення працівників за їх згодою в межах одного підприємства.

Також, відповідач вважає недоведеними позовні вимоги щодо завдання моральної шкоди та вважає, що були відсутні підстави для покладення на нього обов'язку з відшкодування позивачу понесених судових витрат, оскільки такі позовні вимоги не заявлялися.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - Бершадську Л.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_3, які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом №335-к від 28 липня 2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 9-12).

Постановою правління Фонду соціального страхування України №47 від 12.09.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатні одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць.

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №558 від 23.10.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області», відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України №47 від 12.09.2017 року, затверджено граничну чисельність працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та його відділень у кількості 430 штатних одиниць та зобов'язано начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області провести до 01.11.2017 року передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміну істотних умов праці (а.с. 40).

На виконання постанови правління Фонду соціального страхування України №50 від 10.10.2017 року та наказу виконавчої дирекції Фонду за №579 від 23.10.2017 року, 31 жовтня 2017 року було затверджено організаційну структуру, штатний розпис Криворізького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровські області з 01.01.2018 року, згідно якого штатна чисельність посад відділення склала 75 одиниць, відділ обліку страхувальників та доходів ліквідовано, а створено відділ матеріального забезпечення з чисельністю 10 працівників (а.с. 41-42)

27.10.2017 року головному спеціалісту відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 було вручено письмове попередження №09-16-3041 від 27.10.2017 року, яким, керуючись постановами правління Фонду №47 від 12.09.2017 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 р. №50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.2017 р. №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 р. №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення, про що позивач зазначила у позовній заяві (а.с. 1, 15).

Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №571-к від 21.12.2017 року ОСОБА_1 29.12.2017 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників (п.1 ст.40 КЗпП України), за умови закінчення періоду тимчасової працездатності (а.с. 13).

Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №106-к від 12 лютого 2018 року, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача на день звільнення, на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України, було скасовано наказ № 571-к від 21.12.2017 року та звільнено ОСОБА_1 з посади у зв'язку з скороченням штату та чисельності працівників Криворізького відділення Управління на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України з 12 лютого 2018 року (а.с. 14).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, при звільнені позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, відповідач не дотримався вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Враховуючи, що у справах про поновлення на роботі обов'язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця, а відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, не подано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачці про усі наявні протягом терміну попередження про наступне вивільнення вакантні посади, а також доказів, що вона відмовилась від цих пропозицій, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано поновив позивачку на роботі, як таку, що звільнена з порушенням встановленої КЗпП України процедури.

Колегією суддів не приймається до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на час звільнення ОСОБА_1 в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області були відсутні вакантні посади, які можна було б запропонувати позивачеві, як такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, наказами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 28 грудня 2017 року було вирішено питання про переведення двох працівників на інші посади в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (а.с. 59-60), а наказами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 29 грудня 2017 року було переведено на інші посади ще вісьмох працівників (а.с. 51-58), що свідчить про наявність у Криворізькому відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області вакантних посад, питання про призначення працівників на які вирішувалося саме під час звільнення позивача та ці посади мали бути їй запропоновані в обов'язковому порядку.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

На день розгляду справи у суді першої інстанції позивач перебувала у вимушеному прогулі 148 днів, а тому на її користь підлягав стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 86 053,12 грн. (581,44 грн. (середньоденна заробітна плата) х 148 днів).

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв'язку з тим, що позивач у цей час отримала допомогу по безробіттю у розмірі 39 803,63 грн., загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зменшенню на цю суму та становить 46 249,49 грн., що узгоджується із приписами ч.2 ст.235 КЗпП України,а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за вимушеного прогулу.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано, у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, дійшов до вірного висновку, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку про порушення роботодавцем законодавства при звільненні працівника, що є підставою для скасування, як незаконного, наказу про її звільнення і поновлення працівника на посаді, яку вона обіймала до звільнення.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (а.с. 13), тоді як рішенням суду її поновлено на посаді головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, що є помилковим та суперечить вимогам статті 235 КЗпП України, якою передбачено, що орган, який розглядає трудовий спір, поновлює працівника саме на попередній роботі, у разі звільнення без законної на те підстави.

Зважаючи на вказане, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 13 лютого 2018 року підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про поновлення позивача на посаді, яку вона обіймала до звільнення, тобто на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 13 лютого 2018 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 13 лютого 2018 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: