Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 643/1259/17

провадження № 61-14775св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Національний Банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 січня 2018 року у складі судді Бровченко І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів, стягнення шкоди.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду зі скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду

м. Харкова від 04 серпня 2017 року залишено без руху та надано п'ятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: сплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2017 року. Апеляційну скаргу залишено без руху та надано п'ятиденний строк для усунення недоліків, зокрема сплатити судовий збір.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 січня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Московського районного суду

м. Харкова від 04 серпня 2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду

м. Харкова від 04 серпня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

19 березня 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона є звільненою від сплати судового збору та апеляційний суд безпідставно повернув її апеляційну скаргу з підстав того, що нею не сплачено судовий збір, оскільки на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції, посилався на те, що з 01 вересня 2015 року споживачі за позовами, пов'язаними зі порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях, а тому посилання на положення статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути взяті до уваги.

Проте із таким висновком суду погодитися неможливо.

Системне тлумачення норм статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

Отже, апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу, дійшов помилкового висновку про те, що споживачі за позовами, пов'язаними з порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом посилалася на те, що банк порушив умови договору банківського вкладу, оскільки вона як вкладник позбавлена права користуватися своїми грошовими коштами, які ПАТ «Дельта Банк» отримав від неї на умовах строковості та платності, проте на її вимогу кошти не повернув, у зв'язку з чим просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь в рахунок відшкодування шкоди суму в розмірі 5 110 494,38 грн.

Посилаючись на частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» просила звільнити її від сплати судового збору за подання даного позову про захист прав споживачів фінансових послуг.

Отже, апеляційний суд, дійшовши помилкового висновку про те, що споживачі за позовами, пов'язаними з порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не звернув увагу на те, що за договором депозиту саме банк є виконавцем фінансових послуг та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, та враховуючи те, що позивач звернувся з даним позовом до фізичної особи - ОСОБА_3, який йому не надавав фінансових послуг, не встановив чи поширюється дія статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на дані правовідносини.

Керуючись статтями 389, 400, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 січня 2018 року скасувати, справу передати на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило