Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 464/3073/14

провадження № 61-45763св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: Шубак Михайло Іванович, Муха Павло Валерійович, Бутко АнатолійСергійович,

відповідачі: ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_8, та ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 березня

2017 року в складі судді Бойко О. М.та постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -

ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про усунення перешкод у здійсненні прав власності та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_7, було укладено кредитний договір від 24 травня 2007 року № 0 та кредитний договір від 14 липня 2008 року № 0. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними договорами між ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір іпотеки, на підставі якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Постановою Сихівського відділу державної виконавчої служби Лівівського міського управління юстиції від 01 березня 2013 року № 39817549 відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором від 24 травня 2007 року на указану квартиру, що належить відповідачам на користь АКІБ «УкрСиббанк» на підставі виконавчого листа

№ 2-1557/11, виданого Сихівським районним судом м. Львова у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 травня 2007 року

№ 0 в сумі 445 149,45 грн та кредитним договором від 14 серпня 2008 року № 0 в сумі 257 158,61 грн. Рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АІКБ «УкрСиббанк» змінив найменування на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29 березня 2013 року у виконавчому провадженні № 39817549 замінено стягувача з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк». На виконання вимог частини восьмої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», статті 49 Закону України «Про іпотеку» державним виконавцем іпотечне майно було передано позивачу в рахунок погашення заборгованості. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк». Зазначав, що відповідачі проживають у вказаній квартирі, що перешкоджає реалізації позивачем предмета іпотеки. Відповідачів знято з реєстрації у спірній квартирі, однак, вони продовжують проживати в ній. На попередження про необхідність звільнення предмета іпотеки, відповідачі не реагують. У зв'язку із чим позивач позбавлений можливості використовувати належне йому майно на власний розсуд.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Дельта Банк» просило суд усунути перешкоди у здійсненні ПАТ «Дельта Банк» права власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів та неповнолітньої ОСОБА_8 та шляхом примусового вселення позивача.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області

від 11 вересня 2018 року, в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що не можуть бути виселені особи із житла (предмета іпотеки), яке було придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів, без надання їм іншого постійного житла. Крім того, відповідно до чинного законодавства житлове приміщення призначено виключно для проживання фізичних осіб, тому юридична особа не може бути вселена та перебувати у житловому приміщенні, до зміни статусу приміщення на нежитлове.

У жовтні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами помилково застосовано до спірних правовідносин частину першу статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частину третю статті 109 ЖК України. Крім того, обов'язок щодо забезпечення громадян, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення покладається на органи місцевого самоврядування.

У листопаді 2018 року ОСОБА_7подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що відповідачі набули право власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого 17 серпня 2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М. В.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження

№ 14-317цс18).

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що спірну квартиру придбано не за рахунок кредитних коштів, повернення якого забезпечено іпотекою вказаного житла, дійшов правильного висновку про те, що за таких обставин не допускається виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська