Справа 237/1479/18
Номер провадження 2/237/843/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.18 року м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Сенаторова В.А.,

за участю секретаря Лахно Т.Г.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Курахове цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

13.04.2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої уточненні позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.02.2008 р. він працював гірничим робітником очисного забою підземним з повним робочим днем в шахті ДП «Шахта ім. М.С. Сургая». Наказом № 1495-к від 27.12.2017 року він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач не здійснив з ним повний розрахунок у день звільнення. Згідно табуляграми позивача за грудень 2017 року йому нарахована заробітна плата 17940,08 гривень і остаточний розрахунок з ним був здійснений 20.03.2018 року Період затримки у виплаті заробітної плати за період з 27.12.2017 р. по 20.03.2018 р. складає 56 день. Тому просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в сумі 26883,36 грн.

Представник позивача в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивач дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 27.12.2017 р. наказом підприємства №1495-к. Відповідно до бухгалтерського обліку підприємства станом на 07.05.2018 р. заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_3 відсутня. При звільненні нарахована заробітна плата за грудень 2017 року складала 22577,09 грн., належна до виплати становила 17956,82 грн. Виплату заробітної плати за грудень 2017 року у сумі 17956,82 грн. ОСОБА_3 було виплачено: платіжним дорученням №213 від 29.01.2018 р. у сумі 8148,18 грн.; платіжним дорученням № 1 від 16.02.2018 в розмірі 9808,64 грн. Відповідач визнає що затримка остаточного повного розрахунку, дійсно, була але кількість днів затримки менше ніж вказує у своєму позові позивач. На думку відповідача, останнім днем розрахунку з позивачем є 16.02.2018, а не 20.03.2018, як зазначає у своєму позові позивач. Отже, відповідач, вказує, що кількість днів затримки розрахунку становить 44 дні: 2 робочих дні у грудні 2017 року (28, 29), 21 робочий день у січні 2018 року, 11 робочих днів у лютому 2018 року. Заробітна плата працівникам державного підприємства здійснюється частково за рахунок коштів державного бюджету України та частково за рахунок реалізації вугільної продукції. Враховуючи те, що на момент звільнення ОСОБА_3 27.12.2017 на банківські рахунки підприємства не надійшли кошти ані з державного бюджету України, ані від реалізації вугільної продукції, тому й остаточній розрахунок з ОСОБА_3 було здійснено в день надходження відповідних коштів на рахунок ДП «Шахта ім. М.С. Сургая». Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність його вини у здійсненні несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_3 Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, всебічно, об'єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи із мотивації, яка наведена нижче.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довеститі обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач припинив трудові відносини з відповідачем, встановлені час та підстави припинення цих відносин. Ці обставини підтверджуються дослідженою судом копією трудової книжки АХ № 121887(а.с. 5-7), № запису 22, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_3 27.12.2017 р. звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Сторони визнають ці обставини та не мають суперечок щодо цього.

Згідно довідки № б/н та без дати (а.с.30) ОСОБА_3 (табельний № 1374) працював у ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», був звільнений 27.12.2017 року на підставі наказу № 1495-к від 27.12.2017 р. за власним бажанням. За грудень 2017 р. нарахована заробітна плата складає 22577,09 грн., належна сума до виплати складає 17956,82 грн. Виплата здійснена: платіжним дорученням № 213 від 29.01.2018 р. в розмірі 8148,18 грн., платіжним дорученням № 1 від 16.02.2018 р. в розмірі 9808,64 грн. Станом на 16.05.2018 р. заборгованість по заробітній платі відсутня (а.с. 30). Ці обставини не заперечуються сторонами, проте позивач, посилаючись як на доказ на довідку про рух грошових коштів на рахунку 479621 у ПАТ КБ «Приватбанк», стверджує, що станом на 20.03.2018 заборгованість по заробітній платі була повністю погашена відповідачем, останній платіж боргу виконаний відповідачем саме 20 березня 2018 року, і саме з цією датою позивач повязує припинення протиправної поведінки відповідача щодо нього (а.с. 46).

Судом встановлено, що останній платіж відповідача за призначенням платежу «зарплата» на картковий рахунок 479621 у ПАТ КБ «Приватбанк», який належить позивачеві, 20 березня 2018 р. Відповідач не зміг спростувати цю обставину належними доказами, лише пояснив, що не вважає отриману 20.03.2018 року позивачем суму 118,23 грн., безпідставно набутим майном, претензій щодо повернення цих коштів, як помилково перерахованих, відповідачем ані до банку, ані до позивача не заявлялось. Тому суд приходить до висновку, що повний остаточний розрахунок по заробітної платі між позивачем та відповідачем відбувся саме 20.03.2018 року, саме цю дату слід вважати днем фактичного розрахунку в сенсі ст.ст. 116, 117 КЗпП України

Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цієї угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст.ст. 2,12 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

За змістом ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації провадиться в день звільнення. Крім того, відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року.

Згідно довідки № 821 від 15.08.208 року, виданої Державним підприємством «Шахта ім. М.С. Сургая» середня заробітна плата за два останні місяці до звільнення становить: жовтень 2017 р. 4646,32 грн. за 9 робочих дня, листопад 2017 р. 5914,98 грн. за 13 робочих дня. Всього 10561,30 грн. за 22 робочих дня. Розрахунок середньоденної заробітної плати: 10561,30 грн. : 22 роб. дня = 480,06 грн. (а.с. 80).

Згідно виписки по надходженням по картці/рахунку 479621 і додатковим рахункам договору за період 01.12.2017 23.05.2018, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» на імя ОСОБА_3, останній розрахунок по заробітній платі здійснений відповідачем 20.03.2018.

Судом встановлено, що з часу звільнення позивача, а саме з 27.12.2017 року по 20.03.2018 року, пройшло 56 робочих днів. Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 26883,36 грн. (56 днів х 480,06 грн.).

Надані представником відповідача платіжні доручення № 213 від 29.01.2018 р. та № 1 від 16.02.2018 р. (а.с. 49-54) суд приймає до уваги, на доведення тієї обставини що 29.01.2018 та 16.02.2018 відбувалось надходження грошових коштів на транзитні поточні рахунки відповідача в установі банку для подальшого зарахування працівникам ДП «Шахта ім.М.С.Сургая» на належні їм карткові рахунки, але ці документи не доводять твердження про проведення фактичного розрахунку у повному обсязі між позивачем та відповідачем ані 29.01.2018 р., ані 16.02.2018 р.

Посилання представника відповідача на відсутність коштів на рахунках підприємства для проведення фактичного розрахунку з позивачем у встановлений законом строк, не свідчить про відсутність вини підприємства у нездійсненні остаточного розрахунку з позивачем у день його звільнення, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Більш того, це твердження відповідача не доведене належними та допустимими доказами, за допомогою яких можна було би встановити суму залишку на рахунках відповідача в день коли у нього виник обовязок провести фактичний розрахунок із звільненим позивачем.

З приводу доводів представника відповідача про сплив строку позовної давності суд зазначає наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 , дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 06.04.2016 року по справі № 6-409цс16, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» здійснено 20.03.2018 року, отже перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору розпочався з 21.03.2018 року та повинен був сплинути через три місяці 20.06.2018 року.

До суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивач звернувся 13.04.2018 року, тобто в межах строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.

За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_3 та стягує на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки в розмірі розрахунку при звільненні в розмірі 26883,36 грн.

Судові витрати по справі відсутні, вимоги щодо розподілення будь яких витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 209, 263-265 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» (, адреса: 85670, Донецька область, м. Вугледар) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 26883,36 грн. (двадцять шість тисяч вісімсот вісімдесят три гривні 36 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Мар'їнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.12.2018 року.

Суддя В.А. Сенаторов

Дата документу 14.12.2018