Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/10681/16-ц

провадження № 61-30890св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року у складі судді Шевченко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у складі суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

03 жовтня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі кредитного договору від 09 березня 2006 року (далі - кредитний договір), укладеного банком і ОСОБА_4, останньому надано кредит у розмірі 4 700,00 грн, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок того, що ОСОБА_4 не виконує зобов'язання за кредитним договором, у період з 28 березня 2016 року по 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 34 507,41 грн, а саме: 5 959,15 грн заборгованості за кредитом, 26 428,86 грн заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, 500,00 грн штрафу (фіксована частина), 1 619,40 грн штрафу (процентна складова).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року, у позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, визначений законом на звернення до суду із вказаним позовом, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У серпні 2017 року позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, в якій просив скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У вересні 2017 року відповідач подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити оскаржувані судові рішення залишити без змін.

10 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року і ухвали Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».

29 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди неправомірно відмовили у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, оскільки кредитні правовідносини між банком і відповідачем не припинились в силу того, що сторони не виявили бажання припинити їх у порядку встановленому законодавством, позичальником кошти не повернуто. Суди не спростували доводів про непогашення відповідачем кредитної заборгованості, тому підлягають стягненню проценти за кредитом та пеня у межах позовної давності.

Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу не погодився із доводами заявника касаційної скарги з тих підстав, що відповідно до умов кредитного договору останній платіж мав відбутися 27 вересня 2010 року. Оскільки банк із позовом звернувся у вересні 2015 року, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку щодо пропуску позивачем позовної давності.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 4 700,00 грн шляхом встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказаний кредитний договір складається із заяви позичальника, пам'ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів банку.

Згідно з пунктом 3.1 Умов та правил надання банківських послуг, банк відкриває клієнту картрахунки, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначений у заяві та пам'ятці клієнта, підписанням якого клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг.

Відповідно до вказаних вище Умов (пункт 5.4) строк погашення кредиту у повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці, а погашення процентів за кредитом - щомісяця за попередній місяць.

Кредитний ліміт у вказаному розмірі установлено на кредитну карту, яку відповідач отримав разом з ПІН-конвертом.

У судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що строк дії карти, отриманої відповідачем на підставі кредитного договору, встановлено до останнього календарного дня визначеного місяця, тобто до 09 березня 2009 року.

ОСОБА_4 зобов'язання з повернення грошових коштів за кредитним договором не виконано, внаслідок чого станом на 31 серпня 2015 року за кредитним договором утворилась заборгованість у сумі 34 507,41 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 5 959,15 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом та штрафи відповідно до умов пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 26 428,86 грн, фіксована частина штрафу - 500,00 грн, процентна складова штрафу - 1 619,40 грн.

Правовідносини між сторонами у цій справі виникли на підставі договору кредитування.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Встановивши, що кінцевим строком повернення кредиту визначено 09 березня 2009 року суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що звернувшись до суду із цим позовом 03 жовтня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» пропустив строк позовної давності щодо як основної, так і щодо додаткових вимог.

Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у позові з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин у справі, яким судами вже надано правову оцінку. Крім того, доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, які зводяться до незгоди заявника із судовим рішенням, і яким суд апеляційної інстанції надав правову оцінку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанцій та ухвала суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г.І. Усик