Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 760/19770/15-ц

провадження № 61-15727св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року у складі судді Шевченко Л. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року у складі суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 із 03 листопада 1990 року перебував із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, 19 березня 1999 року було придбано квартиру АДРЕСА_1

У зв'язку з тим, що відповідач перешкоджає у користуванні квартирою, вважає її приватною власністю, ОСОБА_4 просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року, позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3. Вирішено питання судового збору.

Рішення судів мотивовані тим, що права та обов'язки сторін щодо спірного майна виникли в момент придбання цього майна, а саме у 1999 році, а тому правовий режим цього майна та правовідносини сторін із приводу нього регулюються нормами КпШС 1969 року. Спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя під час шлюбу, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому апеляційний суд вказав, що суду не надано об'єктивних і беззаперечних доказів, що спірна квартира була набута виключно за кошти, частина (36 960 грн, що на дату укладення договору складало еквівалент 21 000 доларів США) яких отримана відповідачкою ОСОБА_5 24 вересня 1996 року, тобто за два з половиною роки до укладення договору 19 березня 1999 року, в дар за нотаріально посвідченим договором від батька. За змістом вказаного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були подаровані гроші в сумі 36 960 грн, а 19 березня 1999 року покупець ОСОБА_5 сплатила продавцю ОСОБА_8 за придбану квартиру 96 000 грн. Набравшим законної сили рішенням суду в іншій справі про розірвання шлюбу було встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинились лише з листопада 2013 року.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували положення статей 22, 24 КпШС 1969 року, та не застосовано статтю 28 КпШС 1969 року. Окрім того суди не врахували, що з 1996 року шлюбні відносини припинились, відсутній спільний з позивачем бюджет, а тому спірна квартира придбана нею особисто за кошти подаровані її батьком.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін. Вказував, що судами правильно застосована стаття 22 КпШС 1969 року. Акцентував увагу на тому, що в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року встановлено припинення шлюбних відносин з 2013 року.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15 зроблено висновок, що оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС 1969 року.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 1999 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

У частині першій статті 24 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 1999 року) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У частині четвертій статті 82 ЦПК України закріплено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі із 03 листопада 1990 року.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 16 травня 2014 року у справі № 760/28290/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, шлюб між сторонами розірвано. При цьому, в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року судом встановлено, що сторони по справі проживають окремо з листопада 2013 року, спільного господарства не ведуть, сімейно-шлюбні стосунки припинилися.

Суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 19 березня 1999 року, ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_4, яка складається з двох кімнат загальною площею 57,7 кв. м.Відповідно до розписки від 19 березня 1999 року ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_8 отримав кошти в сумі 96000 грн., що за курсом на момент розрахунку еквівалентно 24 000 доларів США, при цьому зазначено, що останній у випадку пред'явлення ним позову про повернення квартири зобов'язаний повернути ОСОБА_5 суму коштів в гривнях, що еквівалентно 24 000 доларів США.

Встановивши, що квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 і ОСОБА_4, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки скарга залишена без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель