Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 689/868/15-ц

провадження № 61-8360св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 20 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П'єнти І. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк», банк) звернулось із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді нарахованих відсотків у сумі 7 227, 80 дол. США та заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 392 048, 51 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 10 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», і ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 3252008/5ро, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 30 000, 00 дол. США на строк з 10 червня 2008 року до 08 червня 2018 року зі сплатою 13, 8 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором 10 червня 2008 року між ВАТ «Укргазбанк», ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладений договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед ПАТ «Укргазбанк» за виконання ОСОБА_4 зобов'язань позичальника за кредитним договором.

Всупереч умовам кредитного договору ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 липня 2011 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором, що виникла станом на 15 лютого 2011 року у сумі 33 783, 11 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та сплату процентів у сумі 38 496, 16 грн.

Через несвоєчасне виконання судового рішення, станом на 19 лютого 2015 року ОСОБА_4 має невиконані зобов'язання за зазначеним кредитним договором і її заборгованість за процентами за користування кредитом становить 7 227, 80 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 173 245, 31 грн, пеня за несвоєчасне погашення процентів - 218 803, 20 грн.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2008 року за процентами у сумі 164, 21 дол. США, пеню в сумі 2 500, 00 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не виконали грошового зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого ПАТ «Укргазбанк» вправі стягнути з них заборгованість за цим договором. Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає сплаті, судом першої інстанції враховано, що рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 липня 2011 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором станом на 15 лютого 2011 року, а саме: 6 724, 16 дол. США простроченої заборгованості за кредитом, 22 000, 00 дол. США строкової заборгованості за кредитом, 5 058, 95 дол. США простроченої заборгованості за процентами, 21 351, 38 грн пені за несвоєчасне погашення кредиту, 17 144, 78 грн пені за несвоєчасну сплату процентів та 1 820, 00 грн судових витрат, а всього 33 783, 11 дол. США та 40 316, 16 грн. Згідно з довідкою районного відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції від 26 травня 2015 року № 8338 з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за період з 16 листопада 2011 року до 15 серпня 2013 року стягнуто солідарно 35 865, 13 дол. США на користь ПАТ «Укргазбанк» на виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 липня 2011 року у справі № 2-267/11. Судом також застосовано позовну давність до окремих щомісячних платежів та зазначено, що позивач звернувся до суду з позовом 21 квітня 2015 року, а тому розмір заборгованості має обраховуватись з 21 квітня 2012 року. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що станом на 14 серпня 2013 року заборгованість ОСОБА_4 за процентами за користування кредитними коштами становить 164, 21 дол. США. З урахуванням обставин справи та розміру заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором суд першої інстанції також вважав за необхідне, відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, зменшити розмір неустойки та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у сумі 2 500, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 20 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укргазбанк» задоволено частково. Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «Укргазбанк» задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь банку 7 227, 80 дол. США заборгованості за відсотками за користування кредитом та 150 000, 00 грн неустойки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, посилався на те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором і виписки про рух коштів по рахунках указують на те, що відповідачі виконали судове рішення до 12 серпня 2013 року. До зазначеного часу відповідачі користувалися чужими грошовими коштами, тому за умовами діючого кредитного договору вони мають сплатити банку відсотки за цей період, пеню за несвоєчасне погашення кредиту і пеню за несвоєчасне погашення процентів. Суд зазначив, що не підлягає задоволенню заява відповідачів про застосування позовної давності, адже відповідачами періодично здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про переривання строку позовної давності. Суд апеляційної інстанції зазначив, що розрахунок банку є чітким і зрозумілим, відповідачі не надали суду доказів на спростування цього розрахунку, з огляду на що вважав обґрунтованою вимогу ПАТ «Укргазбанк» щодо стягнення із відповідачів у солідарному порядку заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 7 227, 80 дол. США. Також з огляду на те, що розмір неустойки значно перевищує розмір основної заборгованості, апеляційний суд дійшов висновку, що розмір нарахованої банком пені слід зменшити до 150 000, 00 грн.

ОСОБА_3 у жовтні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, то початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань. Зазначив, що висновок суду про переривання перебігу позовної давності унаслідок здійснення платежів на виконання умов договору є необґрунтованим, оскільки ці платежі здійснені у межах виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості, отже їх не можна вважати діями, що призвели до переривання перебігу позовної давності.

У наданому відзиві ПАТ «Укргазбанк» посилалося на те, що відповідно до наявних у матеріалах справи квитанцій сплата відповідачем сум заборгованості здійснена на виконання умов кредитного договору, а не на виконання рішення суду, тому висновок суду апеляційної інстанції про переривання позовної давності є обґрунтованим. У зв'язку із зазначеним просив відхилити касаційну скаргу, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 червня 2008 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», і ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 3252008/5ро, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 30 000, 00 дол. США на строк з 10 червня 2008 року до 08 червня 2018 року зі сплатою 13, 8 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором 10 червня 2008 року між ВАТ «Укргазбанк», ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладений договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед ВАТ «Укргазбанк» за виконання ОСОБА_4 зобов'язань позичальника за кредитним договором.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 липня 2011 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором станом на 15 лютого 2011 року, а саме: 6 724, 16 дол. США простроченої заборгованості за кредитом, 22 000, 00 дол. США строкової заборгованості за кредитом, 5 058, 95 дол. США простроченої заборгованості за процентами, 21 351, 38 грн пені за несвоєчасне погашення кредиту, 17 144, 78 грн пені за несвоєчасну сплату процентів та 1 820, 00 грн судових витрат, а всього 33 783, 11 дол. США та 40 316, 16 грн.

Згідно з довідкою районного відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції від 26 травня 2015 року № 8338 з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за період з 16 листопада 2011 року до 15 серпня 2013 року стягнуто солідарно 35 865, 13 дол. США на користь ПАТ «Укргазбанк» на виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 липня 2011 року у справі № 2-267/11.

Згідно із наданим банком розрахунком заборгованості за процентами за користування кредитом станом на 19 лютого 2015 року становила 7 227, 80 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 173 245, 31 грн, пеня за несвоєчасне погашення процентів - 218 803, 20 грн.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Стосовно позовних вимог до ОСОБА_3

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорі поруки, укладеному між банком та відповідачами строк дії поруки визначений у три роки.

Судами встановлено, що у березні 2011 році ПАТ «Укргазбанк» звернулось до відповідачів із позовом про звернення стягнення заборгованості за кредитом у повному обсязі.

Отже, висновок суду про можливість стягнення суми заборгованості з ОСОБА_3 як з поручителя не відповідає вимогам закону, оскільки із цим позовом банк звернувся у квітні 2015 року, тобто із пропуском строку для пред'явлення вимог до поручителя.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18), що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Таким чином, враховуючи, що внаслідок пред'явлення позову про стягнення заборгованості у повному обсязі, банк на підставі статті 1050 ЦК України фактично змінив строк виконання зобов'язання та зумовив визначення моменту початку перебігу строку, у межах якого зобов'язаний був звернутись із позовом до поручителя.

Враховуючи положення частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд зобов'язаний перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог наведеної норми права.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Стосовно позовних вимог до ОСОБА_4

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням наведеного у досліджуваній справі Верховний Суд зробив висновок про відсутність у банку правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом з огляду на те, що у березні 2011 року банк пред'явив до відповідачів вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове виконання кредитного зобов'язання у повному обсязі шляхом пред'явлення відповідного позову.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції належним чином не застосував та дійшов необґрунтованих висновків про можливість стягнення заборгованості за процентами, що нараховані після зміни строку виконання основного зобов'язання.

Стосовно висновків суду про наявність підстав для стягнення неустойки Верховним Судом враховано таке.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18).

Зважаючи на наведене, неустойка за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.

Щодо застосування судом першої інстанції позовної давності

Враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із яким суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції відповідачі надали суду заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Разом з тим позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування позивач втратив право нараховувати проценти та неустойку за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів та неустойки на них є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після настання строку погашення кредиту у повному обсязі позивач не вправі нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів за кредитом та неустойки після зміни строку виконання зобов'язання, що стало предметом позову, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність порушення суб'єктивного цивільного права, тобто апеляційний суд зробив помилковий висновок про стягнення відсотків та неустойки за кредитом, строк якого закінчився, а суд першої інстанції необґрунтовано застосував позовну давність до спірних правовідносин.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов переконання, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, то судові витрати у вигляді судового збору за подання касаційної скарги у сумі 1 274, 67 грн підлягають стягненню із відповідача на користь заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 20 вересня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на користь ОСОБА_31 274, 67 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик