Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 415/2677/18
Провадження № 22-ц/810/124/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.

за участю секретаря судового

засідання: ОСОБА_2

позивача: ОСОБА_3

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 травня 2018 року (постановленого у складі судді Фастовця В.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (далі ПАТ «Лисичанськвугілля») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування якого вказав, що він працював у відокремленому підрозділі «Шахта Новодружеська» ПАТ «Лисичанськвугілля» з 14.12.2010 року по 05.09.2016 року. Наказом № 381 к від 05.09.2016 року його було звільнено за власним бажанням, та була видана трудова книжка у цей же день, однак повний розрахунок підприємство з ним не здійснило. Позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі. Судовим наказом Лисичанського міського суду Луганської області з відповідача була стягнута заборгованість по заробітній платі. Остаточний розрахунок з ним проведено 06.04.2018 року. Позивач посилається на те, що відповідно до ст.117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки при розрахунку. У звязку з цим просив суд стягнути з ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.09.2016 року по 06.04 2018 року у розмірі 79822.90 грн. та судовий збір у розмірі 798.23 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 16 травня 2018 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Суд стягнув з ПАТ «Лисичанськвугілля» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 55486.65 грн., судовий збір у розмірі 554.86 грн.

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_3 та звернувся з апеляційною скаргою на нього. В апеляційній скарзі просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заявлені вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції неправильно здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, який не відповідає вимогам закону.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Лисичанськвугілля» зазначило, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно брати до уваги такі обставини як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості. На час звернення ОСОБА_3 з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, трудовий договір було припинено, тобто між позивачем та відповідачем відсутній трудовий спір. Відповідач посилається на те, що позивачем пропущений тримісячний строк для звернення до суду. Також вважає, що відсутня вина відповідача у виникненні заборгованості по заробітній платі, причина виникнення заборгованості по заробітній платі це недолік фінансування витрат на виплату зарплати з боку держави в частині отримання державної підтримки на часткове покриття витрат на собівартість готової вугільної продукції. Тому, просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу позивача без задоволення.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, надав пояснення анлогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник ПАТ «Лисичанськвугілля» в судове засідання не зявився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином і в установленому законом порядку.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст .81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Рішення суду не відповідає вимогам встановленим ст.265 ЦПК України.

Задовольняючи заявлені вимоги позивача частково, суд першої інстанції виходив з того, що ним встановлені наступні обставини: позивач у період з 14.12.2010 року по 05.09.2016 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Лисичанськвугілля». Наказом №381 від 05.09.2016 року позивача звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. Відповідач при звільненні позивача не провів з ним повного розрахунку в порушення вимог ст.116 КЗпП України. Суд встановив, що згідно довідки № 223 від 14.11.2016 року середньоденна заробітна плата позивача складає 194.69 грн., а кількість календарних днів за останні два місяці серпень та вересень 2016 року становила 30 днів.

Судом першої інстанції під час розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні були взяті ці дані та на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» було стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 55486.65 грн.

Колегія суддів, вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону, а проведений розрахунок середньої заробітної плати проведено судом в порушення вимог постанови КМ України від 08.02.1995 року №100, виходячи з наступного.

Судом установлено, що у період 12.04.2010 року по 18.10.2016 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Лисичанськвугілля».

Наказом № 462 від 18.10.2016 року позивача звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

В день звільнення позивача відповідач не провів повного розрахунку відповідно до ст.116 КЗпП України.

Згідно довідки ПАТ «Лисичанськвугілля» № 125 від 07.05.2018 року заборгованість виплачена повністю 06.04.2018 року.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом установлено, що розрахунок з позивачем проводився шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, але не у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України та не у повному розмірі.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов'язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час затримки розрахунку.

Як вбачається із довідки про заробітну плату, витребувану апеляційним судом позивач перед звільненням у вересні знаходився у відпустці, у серпні на лікарняному. Суд першої інстанції на ці обставини не звернув уваги та взяв для розрахунку середньоденну заробітну плату, яка визначена відповідачем за один місяць у порушення вимог постанови КМ України від 8 лютого 1995 року № 100. Тому для визначення середньомісячної та середньоденної заробітної плати необхідно брати заробітну плату позивача за повні відпрацьовані місяці: грудень 2015 року (23 дн.) та січень 2016 року (19 дн.), яка складає 8392,98 грн. та 9871,33 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата позивача становить 434,86 грн. (8392,98+9871,33/42).

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що за період з 18 жовтня 2016 року по 06 квітня 2018 року, що становить 17 місяців 20 днів, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у сум 163942,22 грн. (434,86х17 міс.х21+ 434,86х20).

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивачем, заявлені вимоги про стягнення з ПАТ «Лисичанськвугілля» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 79822.90 грн., а суд не може виходити за межі заявлених вимог, то на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 79822.90 грн.

Колегія суддів не погоджується з посиланням відповідача, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду , виходячи з наступного.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Посилання відповідача на відсутність вини підприємства при розрахунку позивача не заслуговують на уваги, оскільки відсутність грошових коштів не позбавляє роботодавця від виконання обовязків перед працівником.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ч.1п.3 ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених вимог позивача.

Відповідно до ч.1ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 798.23 грн.

У звязку з тим, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору з відповідача у розмірі 798.22 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374,376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 травня 2018 року.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (), місце знаходження: м. Лисичанськ Луганської області, вул. Малиновського, 1 на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 вересня 2016 року по 06 квітня 2018 році у розмірі 79822 грн.90 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (), місце знаходження: м. Лисичанськ Луганської області, вул. Малиновського, 1 на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати у розмірі 798,22 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту 21 грудня 2018 року.

Головуючий Н.В.Стахова

Судді: В.В.Кострицький

ОСОБА_4