Провадження № 2/127/4174/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

20.12.2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю. Позов мотивовано тим, що сторони познайомилися в 2003 році та мали намір одружитися. На той час позивач проживала в своїй квартирі у м. Ладижин. Відповідач запропонував позивачу придбати квартиру у м. Вінниці так як це місто значно більше та надасть йому можливість відкрити магазин та привозити товари з Туреччини. З цією метою позивач вирішила придбати у м. Вінниця двохкімнатну квартиру за власні кошти, які отримала від продажу квартири у м. Ладижин. 19.05.2006року позивач уклала договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1. Для того щоб міграційна служба надала дозвіл на проживання відповідача на території України, при оформлені договору купівлі - продажу в п. 4.10 було зазначено, що покупець перебуває у фактичних шлюбних відносинах із громадянином Турції ОСОБА_2. Крім цього, відповідач надав нотаріусу заяву що він дає згоду на купівлю його дружині вказаної квартири за ціну та на умовах на свій розсуд. Після чого сторони проживали півроку в вказаній квартирі. В подальшому відповідач спробував отримати дозвіл на постійне місце проживання, однак в міграційній службі повідомили, що особи, які тільки офіційно уклали шлюб з громадянкою України, мають право на отримання постійного проживання на території України. На початку 2007 року відповідач поїхав до Туреччини, щоб розірвати шлюб зі своєю дружиною, однак більше на територію України відповідач не приїздив. В подальшому позивач вийшла заміж та народила від шлюбу дитину. У 2016 році у позивача виявлено онкологічне захворювання, зроблено ряд операцій та проведено хіміотерапію. На даний час позивача чекає нова хірургічна операція, перед якою позивач вирішила розпорядитися своєю квартирою, а саме написати заповіт у нотаріуса, однак останній повідомив, що у дитини позивача можуть виникнути проблеми з оформленням спадщини, так як квартира була придбана у цивільному шлюбі. Просить визнати за ОСОБА_1 право особистою приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 08.10.2018 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

29.11.2018 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин.

Враховуючи думку позивача, вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу квартири від 19.05.2006року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.5, 6,7).

Згідно п. 4.10 вказаного договору покупець (ОСОБА_1.) перебуває у фактичних шлюбних відносинах із гр. Турції ОСОБА_2.

Відповідно до заяви від 19.05.2006року поданої гр. Турції ОСОБА_2, останньому відомо про намір його дружини ОСОБА_1 укласти договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2 дає згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 вищевказаної квартири, за ціну та на умовах на свій розсуд (а.с.8).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 21 СК проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Як свідчить аналіз змісту ст. 74 СК, це положення може розглядатися лише як загальне правило. Проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання. Водночас оскільки згідно ч. 2 ст. 74 СК на фактичне подружжя поширюються усі положення глави 8 СК "Право спільної сумісної власності подружжя", вони, як і зареєстроване подружжя, мають право за договором передбачити, що таке майно є об'єктом їх спільної часткової власності або особистої власності кожного з них.

Право фактичного подружжя на визначення правового режиму майна не може визначатися шлюбним договором, адже право на його укладення мають лише особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, або особи, шлюб між якими уже зареєстрований (ч. 1 ст. 92 СК). Як випливає із змісту Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України особи, які проживають однією сім'єю, мають право визначити правовий режим майна, зокрема, на підставі договору про спільне проживання та ведення спільного господарства (абзац другий пункту 172).

Термін "проживання однією сім'єю" не слід розуміти буквально, адже факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов'язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Як відзначає Верховний Суд України "при застосуванні ст. 74 СК … судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю". За ч. 2 ст. 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливає центральна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Правило частини другої коментованої статті є спеціально розрахованим на майнові відносини осіб, які проживають однією сім'єю. Тому у разі наступної реєстрації шлюбу такими особами майно, набуте до реєстрації шлюбу, також вважається об'єктом спільної сумісної власності подружжя згідно ч. 1 ст. 74 СК, а не особистою власністю кожного з подружжя за пунктом першим ч. 1 ст. 57 СК.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

В позовній заяві та в судовому засіданні позивач посилається на те, що спірну квартиру придбала за особисті кошти, які отримала від продажу квартири в м. Ладижин, однак, не надала суду належних доказів про придбання нею вказаного спірного майна за особисті кошти та не надала доказів про продаж квартири в м. Ладижин(договір купівлі - продажу, ціна продажу тощо) та доказів про те, що вказані кошти були витрачені саме для придбання спірного майна.

Крім того, як вбачається із заяви від 19.05.2006року, яка підписана гр. Турції ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ними підтверджено, що з 03.03.2003року проживають однією сім'єю та перебувають у фактичних шлюбних відносинах між собою (а.с.9).

З викладеного вбачається, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя згідно ч. 1 ст. 74 СК України.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження

майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Враховуючи викладене, та те, що позивачем не доведено факт придбання спірної квартири за особисті кошти, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 141 ЦПК України, та враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 27.12.2018року.

ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1.

ОСОБА_2, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_2, виданий управлінням безпеки в Ізмірі 06.10.2004року.

Суддя: