Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 686/6174/16-ц

провадження № 61-24358св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2016 року у складі судді Мороз В. О. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня 2017 року у складі суддів: Гринчука Р. С., Грох Л. М., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, пені, відсотків, інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Позовна заява мотивована тим, що 28 січня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким позичальниками від неї отримано 11 000 дол. США, які відповідачі зобов'язалися повернути в строк до 30 грудня 2006 року; 22 липня 2005 року між тими самими сторонами укладено договір позики, за яким позичальниками від неї отримано 2 500 дол. США та 3 800 євро, строк повернення до 30 грудня 2005 року; 10 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та відповідачами укладено договір позики, за яким позичальниками від неї отримано 3 000 євро, строк повернення до 30 грудня 2005 року.

Позивач зазначає, що станом на дату подачі позову боржником 21 березня 2013 року повернуто лише 1 000 дол. США. При цьому зазначила, що передача боржником частини заборгованих сум є належним виконанням договорів, і ці дії переривають перебіг позовної давності по всіх договорах позики. Оскільки у добровільному порядку відповідачі борг не повернули, звернулася з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договорами позики від 28 січня 2005 року та від 22 липня 2005 року, а саме: за договором позики від 28 січня 2005 року - 10 000 дол. США, що еквівалентно 265 854,19 грн; за договором позики від 22 липня 2005 року - 2 500 дол. США, що еквівалентно 67 213,55 грн та 3 800 євро, що еквівалентно 113 494, 65 грн; всього 476 447,80 грн; стягнути солідарно з відповідачів пеню у розмірі 476 447,80 грн, інфляційні витрати в розмірі 111 871,32 грн, 3 % річних в розмірі 15 341,73 грн та відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 77 565,80 грн.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в частині вимог за договором позики від 10 серпня 2005 року, за яким відповідачі отримали 3 000 євро, залишено без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи умови договорів про строк повернення позики до 30 грудня 2005 року та до 30 грудня 2006 року та відсутність письмової угоди про продовження строку договорів, позовна давність за договорами спливла 30 грудня 2008 року та до 30 грудня 2009 року відповідно. Повернення відповідачем ОСОБА_3 позичених коштів у 2013 році не свідчить про переривання позовної давності, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу. Крім того, сторони в письмовій формі (формі укладення договору) не продовжили строку договорів, що є обов'язковим в силу статті 654 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач пропустила строк звернення до суду, при цьому не заявляла клопотання про визнання поважними причини пропущення нею строку позовної давності, не надала суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строку позовної давності, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності за її вимогами до відповідача за вказаним позовом.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі не виконали зобов'язання у строк, передбачений договором всупереч статті 530 ЦК України, та прострочили виконання зобов'язання перед кредитором, однак ОСОБА_2 21 березня 2013 року вчинила дії спрямовані на погашення позики у розмірі 1 000 дол. США, що свідчить про визнання відповідачами свого боргу, що в свою чергу є підставою для поновлення перебігу строку позовної давності, тому відсутні порушення строків позовної давності зі сторони ОСОБА_1 щодо будь-якої з позовних вимог. Крім того, посилалася на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 та вважає, що проценти, інфляційні витрати та пеня підлягають стягненню з відповідачів.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_1, з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з іншої сторони було укладено договір позики від 28 січня 2005 року, за яким позичальниками ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від ОСОБА_1 отримано 11 000 дол. США, строк повернення - до 30 грудня 2006 року.

Між ОСОБА_1, з однієї сторони, та відповідачами, з іншої сторони, було укладено договір позики від 22 липня 2005 року, за яким позичальниками ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від позивача отримано 2 500 дол. США та 3 800 євро, строк повернення - до 30 грудня 2005 року.

Відповідно до пункту 3 вказаних договорів, сторони погодили, що у разі просрочки внесення останньої суми позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 % від залишеної суми заборгованості за кожен день прострочки. Відсотки даними договорами сторони не обумовлювали.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, між позивачем та відповідачами були укладені договори позики, що у відповідності до частини другої статті 1047 ЦК України підтверджується розписками.

Встановлено, що відповідачі означені вище кошти брали в позику і що на договорі позики від 28 січня 2005 року відмічено про повернення 1000 дол. США 21 березня 2013 року, судами встановлено, що вказану суму повернула ОСОБА_3

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Установлено, що позичальниками на час розгляду справи позика не повернута, а тому зобов'язання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо повернення позивачу боргу продовжують існувати.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заявою від 11 травня 2016 року, яку подано ОСОБА_2, останній просив застосувати строк позовної давності до вказаних правовідносин, які виникли між позивачем та ним і ОСОБА_3, оскільки строк звернення до суду закінчився 30 грудня 2009 року щодо позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики від 28 січня 2005 року, та відповідно 30 грудня 2008 року щодо позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики від 22 липня 2005 року.

З цим позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 17 березня 2016 року, що підтверджується вхідним штемпелем Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Отже, строк за договорами процентної позики сплинув, позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявлено у спорі.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Повернення ОСОБА_3 позичених коштів у розмірі 1000 дол. США 21 березня 2013 року не свідчить про переривання позовної давності, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна давність за договорами процентної позики спливла 30 грудня 2008 року та 30 грудня 2009 року відповідно.

Зважаючи на вищевикладене суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у задоволенні позову зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, зважаючи на те, що сторони в письмовій формі (формі укладення договору) не продовжили строку договорів, що є обов'язковим в силу статті 654 ЦК України, тому пеня в розмірі 1 % від залишеної суми заборгованості за кожен день прострочки не може застосовуватись поза межами строку договору.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо посилання на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 суд не бере до уваги, оскільки для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, що унеможливлює стягнення процентів за кредитом і пені за процентами до фактичного виконання умов договору та поза межами строку позовної давності.

У пунктах 91 - 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц наведено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська