Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 635/106/14-ц

провадження № 61-20392св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представник позивача - Шаблій ВікторіяВіталіївна,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року у складі судді Пілюгіної О. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Довгаль А. П., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі -

ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 13,3 % річних строком до 23 квітня 2023 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 квітня

2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2, яка належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 23 квітня 2008 року.

ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 23 жовтня 2013 року утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі

49 359,54 доларів США, що еквівалентно 394 530 грн 80 коп.; заборгованості

за відсотками у розмірі 40 193,77 доларів США, що еквівалентно 321 268 грн

80 коп.; пені з урахуванням строку позовної давності у розмірі 310 423,13 доларів США, що еквівалентно 2 481 212 грн 08 коп.

Для позасудового врегулювання відносин, які склалися у зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 направлено вимогу про усунення порушень, однак вказану вимогу виконано не було.

Ураховуючи неодноразове порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору, ПАТ «Альфа-Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 квітня 2008 року в загальному розмірі 3 197 011 грн 68 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна; виселити відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житла.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 23 квітня

2008 року в розмірі 3 197 011 грн 68 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 394 530 грн 80 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі

321 268 грн 80 коп.; сума пені у розмірі 2 481 212 грн 08 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 23 квітня 2008 року квартиру

НОМЕР_1, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 36,50 кв. м, житловою площею 17,90 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2008 року шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «Альфа-Банк» на прилюдних торгах відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. У задоволенні решти позовних вимог

ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»

від 03 червня 2014 року № 1304-VII не підлягає виконанню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 належним чином не виконує вимоги кредитного договору від 23 квітня 2008 року, у результаті чого станом на 23 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 3 197 011 грн 68 коп., при цьому виконання умов вказаного кредитного договору забезпечено договором іпотеки від 23 квітня 2008 року, тому суд дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки. В частині вирішення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житла, судом першої інстанції відмовлено, оскільки спірна квартира використовується відповідачами для постійного місця проживання і судом застосовані положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року

№ 1304-VII в частині виконання рішення про звернення стягнення на квартиру.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» відхилено. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна квартира придбана за 53 тис. доларів США, з яких 3 тис. доларів США сплачено ОСОБА_2 Кредит було надано в сумі 50 тис. доларів США. Отже, квартира придбана не тільки за кредитні кошти. Виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого житла (постійного чи тимчасового) неможливо. При цьому ПАТ «Альфа-Банк» не зазначена адреса виселення відповідачів. Отже, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири є законним та обґрунтованим.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання іншого житла та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову банку.

Отже, рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня

2017 року оскаржуються в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення, у решті вказані судові рішення не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи. Посилалось на те, що при постановлені ухвали суду апеляційної інстанції неправильно застосовано статтю 109 ЖК Української РСР. Виселення громадян без надання іншого житлового приміщення при зверненні стягнення на квартиру можливе, якщо квартира була придбана за рахунок кредиту. Крім того, у договорі іпотеки зазначено, що вищевказана квартира була придбана за рахунок кредитних коштів, тому при виселенні з житлового приміщення, що було придбане за рахунок кредиту (позики) банку та передане в іпотеку, не вимагається надання іншого постійного житлового приміщення. Не передбачено, що винятком є лише квартири повністю придбані за рахунок кредитних коштів.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 23 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США, зі сплатою 13,3 % річних, строком до 23 квітня 2023 року.

Згідно умов кредитного договору цільове використання кредиту - оплата/часткова оплата вартості квартири АДРЕСА_1.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 квітня

2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останнім в іпотеку передано вказану квартиру, яка була придбана за договором купівлі-продажу від 23 квітня 2008 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 23 квітня 2008 року, який укладено між

Гузь А. М., Гузь Н. В. з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої, останнім придбано спірну квартиру, вартість якої визначена у розмірі 267 653 грн, що за домовленістю сторін склала 53 тис. доларів США, з яких 3 тис. доларів США продавці отримали від ОСОБА_2 ще до підписання договору, а

50 тис. доларів США покупець зобов'язався сплатити до 23 квітня 2008 року.

ОСОБА_2 свої зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 23 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 3 197 011 грн 68 коп.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека -це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України

від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року № 6-197цс16,

від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування

статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» в частині відмови у задоволенні позову банку до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходили із того, що спірна квартира придбана за 53 тис. доларів США, з яких 3 тис. доларів США сплачено ОСОБА_2 Кредит було надано в сумі 50 тис. доларів США.

Отже, оскільки спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_2 та кредитні кошти, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житла без надання їм іншого житла (постійного чи тимчасового), і адреса такого житла ПАТ «Альфа-Банк» не була ним зазначена у позові.

Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення не спростовують, на законність судових рішень в цій частині не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про виселення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта