Справа № 524/2091/18
Провадження №2/524/1412/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку №39 про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року до суду звернувся ОСОБА_1з позовом до ОСББ № 39 про визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у жовтні 1975 року йому на склад сім'ї був виданий ордер № 118 Виконавчим комітетом Кременчуцької міської Ради депутатів трудящих на право зайняття квартири АДРЕСА_1. Будинок, в якому знаходиться спірна квартира, було збудовано ЖСК39/144, до якого позивач вступив у 1974 року, сплативши першочерговий внесок за квартиру у сумі 2553 рублі.

Повна вартість квартири складала 6115 рублів, на решту вартості квартири у сумі 3562 руб. позивач взяв позику у ЖСК 39/144 на 15 років із датою погашення IV квартал 1990 року.

Вказував, що з сім'єю почали проживати у спірній квартирі з часу її отримання. У 1979 році переїхали на постійне проживання у м. Новий Уренгой Російської Федерації, але в квартирі проживали орендарі. Позика була сплачена вчасно.

З метою оформлення заповіту звернувся до нотаріуса, де стало відомо що відсутній правовстановлюючий документ на квартиру, а саме свідоцтва про право власності.

Вважаючи себе добросовісним володільцем квартири як члена ОСББ, просиввизнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1

У судове засідання позивач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не прибули,позов підтримали, посилаючись на обставини і підстави, зазначені у позовній заяві, просили розглянути справу у їх відсутності, про що подали письмові заяви.

Представник відповідача ОСББ № 39 у судове засідання не прибув, з позовом погодився, підтвердивши обставини, які були викладені позивачем, адміністрація якого просила розглянути справу у відсутності їх представника, про що подали письмову заяву.

Представник третьої особи - виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради у судове засідання не прибув, покладався на розсуд суду, просив розглянути справу за відсутності, про що подав письмову заяву.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради депутатів трудящих від 30 вересня 1975 року за № 572 виконавчим комітетом Кременчуцької міської Ради депутатів трудящих на ім'я ОСОБА_1 на склад сім'ї було видано ордер № 118 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Будинок, в якому знаходиться спірна квартира, було збудовано ЖБК39/144, до якого позивач вступив у 1974 року, сплативши першочерговий внесок за квартиру у сумі 2553 рублі.

Повна вартість квартири складала 6115 рублів, на решту вартості квартири у сумі 3562 руб. позивач взяв позику у ЖБК 39/144 на 15 років із датою погашення IV квартал 1990 року.

З жовтня 1975 року позивач з сім'єю постійно проживали та були зареєстровані у спірній квартирі.

У 1979 році позивач із сім'єю переїхали на постійне проживання у м. Новий Уренгой Російської Федерації, але в квартирі проживали орендарі.

Станом на день розгляду справи у спірній квартирі проживає та зареєстровані син позивача ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5, з 1999 року.

З дня створення ОСББ № 39, яке є правонаступником ЖБК 39/144, а саме 12 серпня 1997 року, по даний час позивач ОСОБА_1 є членом ОСББ № 39, що підтверджується довідкою виданою 11 квітня 2018 року ОСББ № 39.

Позивач з метою вирішення питання оформлення заповіту та щодо власності на спірну квартиру звертався до відповідача ОСББ № 39 та органів місцевого самоврядування у м. Кременчук із заявами про реєстрацію права власності.

27 липня 2017 року ОСББ № 39 видало ОСОБА_1 довідку № 151 про відсутність заборгованості по комунальним платежам та, що останній пайовий внесок за квартиру було сплачено у 1990 році.

Рішенням державного реєстратора речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради № 36517184 від 08 серпня 2017 року позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на спірну квартиру, у зв'язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових праві на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме не була подана довідка кооперативу про членство позивача в кооперативі та сплату ним коштів за квартиру.

Суд враховує, що спірна квартира та будинок, в якому знаходиться спірна квартира, не перебувають у комунальній власності, що підтверджується розпорядженням виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради від 12 серпня 1997 року, архівним витягом Архівного відділу виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради від 04 серпня 2017 року, статутом ОСББ № 39.

Відповідно до ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутись до суду за його захистом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ст. 15 Закону України «Про влсність» (в редакції станом на 1991 р.)член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

З 1975 року і по даний час, тобто більше 10-ти років поспіль позивач добросовісно, вільно та відкрито, безперервно володіє спірною квартирою, що підтверджується довідками ОСББ № 39.

Оскільки, спірна квартира не належить до комунальної власності, перебування будинку в якому знаходиться спірна квартира на балансі ОСББ № 39, що було та є відомим як сторонам у справі, так і третім особам, то суд вважає вірним зазначення позивачем відповідачем ОСББ № 39.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу), учасниками яких є, зокрема й Україна.

Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України).

Розглядаючи питання щодо застосування до спірних правовідносин статті 1 Протоколу ( колишнього Першого ) до Конвенції та практики ЄСПЛ, що є джерелом права в Україні, суд виходить з наступного.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці ЄСПЛ, в тому числі у справах: «Стретч проти Сполученого Королівства» , «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року, визначені критерії, які слід оцінювати про сумісність заходів втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Протоколу до Конвенції, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Отже, стаття 1 Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Суд також враховує, що відповідач та треті особи не надали суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту незаконного та недобросовісного володіння позивачем спірним майном, спростування позову та на підтвердження факту належності спірної квартири саме відповідачу, третім особам, у тому числі територіальній громаді. Натомість, як вказувалося раніше, позивач є добросовісним та законним володільцем квартири. До того ж, суд визначає, що у позивача у розумінні ст. 1 Протоколу, як у члена сім'ї, при отриманні квартири, так і при одноосібному володінні спірною квартирою, виникли реальні очікування і сподівання щодо належності спірної квартири. Отже, з огляду наведеного суд застосовує у даному спорі ст. 1 Протоколу до Конвенції з метою дотримання законних прав та інтересів позивача, які полягають у праві на мирне володіння спірним майном, наявності реального очікування та сподівання на законне володіння цим майном і його належності.

Крім того, суд враховує, що у ході розгляду справи не були надані будь-які належні і допустимі докази на підтвердження наявності підстав для відмови у задоволенні позову, а тому у супротивному випадку, тобто у разі відмови у задоволенні позову за наведених обставин і реальної відсутності підстав для такого, суд допустить порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та позивачем, пов'язаного з втручанням в законні права та інтереси позивача, який так чи інакше страждає від втручання, що полягає у відсутності чіткого визначеного механізму ( способу та порядку вирішення ) вирішення спірного питання.

Звідси, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд приймає до уваги, що позивач не ставив вимогу про стягнення із відповідача коштів у повернення сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 328, 344, 392 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 142, 258, 264, 265, 273, 281, 282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4) право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Повний текст рішення виготовлено 14 серпня 2018 року.

Рішенняможе бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: