Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 526/1136/16-ц

провадження № 61-20287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Гадяцька міська рада Полтавської області,

представники відповідача: БакутаВолодимир Петрович, Максименко Петро Іванович,

треті особи:ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року у складі судді Киричка С. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 6 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Гадяцької міської ради Полтавської області, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2002 року вона отримала рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області про надання дозволу на будівництво гаража за адресою: АДРЕСА_2. Зазначала, що 13 лютого 2008 року їй було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0066 га. На вказаній ділянці у 2008 році збудувала

гараж-майстерню, будівництво якого було проведено без затвердженого належним чином дозволу на будівництво та проекту. Звернення до департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області щодо питання прийняття в експлуатацію самочинно збудованого нерухомого майна залишилося без задоволення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на самочинно збудований гараж-майстерню за літерою «А-2», загальною площею 66,5 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 26 грудня

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудований гараж-майстерню за літерою «А-2», загальною площею 66,5 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачка здійснила будівництво на власній приватизованій земельній ділянці та не порушувала прав інших осіб щодо користування суміжними земельними ділянками. Згідно наданих висновків відповідних служб використання гаража-майстерні не порушує протипожежних норм, правил користування електроенергією та не перешкоджає газопостачанню. На час прийняття рішення позивачкою усунуті порушення, які не давали підстав, на думку департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, вважати спірний об'єкт закінченим будівництвом.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Вважав, що районним судом зроблені вірні висновки відносно того, що ОСОБА_1 здійснила будівництво на власній приватизованій земельній ділянці та не порушувала прав інших осіб щодо користування суміжними земельними ділянками.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позові ОСОБА_1.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконним та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначав, що він не був присутній при складені акта комісії від 22 березня 2016 року, відповідно до якого будо встановлено, що межі приватизованих земельних ділянок

ОСОБА_1 та його АДРЕСА_1 та

по АДРЕСА_3 відповідають планам їх приватизації, порушень меж з боку суміжних землевласників немає, при цьому заміри його земельної ділянки було проведено частково і тільки зі сторони сусідки ОСОБА_11 Крім того, судом не було призначено судової будівельно-технічної експертизи. Також вважав, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково посилаються на рішення 19 сесії п'ятого скликання Гадяцької міської ради Полтавської області від 26 грудня 2007 року про передачу в безоплатну приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0487 га, на яку було видано державний акт та збудовано гараж-майстерню, оскільки спірний гараж-майстерня збудований не на тій земельній ділянці, про яку вказано у судових рішеннях, а на іншій земельній ділянці, яка знаходиться за іншою адресою. Самовільно збудований гараж розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2, а житловий будинок ОСОБА_1 - за адресою: АДРЕСА_4, і вказані земельні ділянки не мають спільних меж і знаходяться по різні сторони вулиці. Також, площа забудови більша площі земельної ділянки, на якій вона збудована.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 від ОСОБА_1, в яких зазначено про те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку, що гараж побудовано на земельній ділянціза адресою: АДРЕСА_4. З метою отримання свідоцтва про право власності на гараж вона звернулася до виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області й 16 листопада 2012 року отримала рішення № 238-6, яким гаражу присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2, проте адреса земельної ділянки не змінилась. Гараж не перевищує площу земельної ділянки, на якій він розташований. Межі суміжних ділянок не порушено, що підтверджуєтьсяактом обстеження комісії міської ради від 22 березня 2016 року. Усі перешкоди, про які ОСОБА_6 вказано у касаційній скарзі, усунуто.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 від ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_8, в яких вказано про те, що вони не заперечують проти визнання та реєстрації права власності ОСОБА_1 на збудований нею гараж-майстерню за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області від 21 лютого 2002 року надано дозвіл ОСОБА_1 на будівництво гаража, розміром 6,5?4,5 м, на місці існуючого аварійного сараю, зблокувавши його з проектуємим будівництвом сараєм ОСОБА_12

по пров. Драгоманова у м. Гадяч Полтавської області, відступивши від існуючого туалету 1 м. Дозвіл на будівництво та схему прив'язки рекомендовано отримати у головного архітектора району, дозвіл на виконання будівельних робіт - в районній інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Рішенням виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області

від 16 листопада 2012 року № 238-6 присвоєно поштову адресу гаража з господарською будівлею, побудованого згідно рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області від 21 лютого 2002 року

по АДРЕСА_4 ОСОБА_1:

АДРЕСА_2.

Рішенням 19 сесії п'ятого скликання Гадяцької міської ради Полтавської області від 26 грудня 2007 року ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0487 га, АДРЕСА_1 та видано державний акт на право власності на земельну ділянку зазначеною площею.

Згідно технічного паспорту на гараж за адресою: АДРЕСА_2, дійсно збудована будівля гаража літ. А-2. Відповідно до акту поточних змін виявлено самочинно побудований гараж-майстерню. Дозвільні документи на початок будівельних робіт не видавалися.

Постановою департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області від 07 жовтня 2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 96КпАП України та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн.

Відповідно до звіту експерта з технічного обстеження будівель і споруд

ОСОБА_13 про проведення технічного обстеження гаража АДРЕСА_2 встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації гаража-майстерні «А-2», двоповерхової будівлі, г-образної форми з розмірами в плані 8,26х8,87 м, площею забудови -

66,5 кв. м, висотою - 6,2 м, будівельним об'ємом - 404 куб. м.

Також надано рекомендації щодо усунення недоліків, а саме: влаштувати огородження внутрішніх гвинтових металевих сходів та влаштувати балкони з огородженням.

Відповідно до акта від 22 березня 2016 року комісія, створена виконавчим комітетом Гадяцької міської ради Полтавської області, в присутності власників земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_6 провела обміри приватизованих земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 Комісією встановлено, що межі вищевказаних земельних ділянок відповідають планам їх приватизації, порушень меж з боку суміжних землевласників немає.

Згідно акта перевірки факту усунення недоліків, виявлених при технічному обстеженні гаража-майстерні, від 22 грудня 2016 року комісія, створена виконавчим комітетом Гадяцької міської ради Полтавської області, встановила, що власником самочинно збудованого гаража-майстерні усунено недоліки, а саме: влаштовано огородження внутрішніх гвинтових металевих сходів та влаштовано огородження балкону. Також, з наданої фотокартки об'єкта, після усунення недоліків ОСОБА_1 облаштовані водостоки з метою відводу дощової води зі спірного гаража від потрапляння на земельну ділянку ОСОБА_6

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК Українинабуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК Україниоб'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК Українивипливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК Українидає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не є забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Отже, вирішуючи справу, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, установивши, що ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво, зазначених норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за нею права власності на гараж-майстерню відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за

статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_1, здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не зверталася, що свідчить про відсутність спору про право. Гадяцька міська рада Полтавської області не є особою, яка порушила, не визнає чи оспорює право ОСОБА_1

Суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне, оскільки не можна вважати, що у цій справі суд діяв відповідно до завдань цивільного судочинства, а тому судові рішення у справі, яка переглядається, не можна визнати законним, що є підставою для їх скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнюючи викладене, суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої й апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач звернувся до суду за відсутності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає судовому захисту, а суд вийшов за межі своїх дискреційних повноважень та підмінив собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 6 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Гадяцької міської ради Полтавської області, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта