ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 635/2216/13-ц

провадження № 61-1558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Піддубного Р. М., Гуцал Л. В., Трішкової І. Ю.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

У позові зазначив, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання позичила 60 000 доларів США на строк до 24 березня 2011 року із поверненням позики частинами - щомісячними платежами.

13 грудня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги за вказаним договором позики.

Посилаючись на те, що відповідач зобов'язань щодо повернення боргуза договором позики не виконала, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 60 000 доларів США основного боргу у національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення, 20 926 доларів США процентів за користування коштами, 6 963 доларів США - 3% річних, а також 706 000 грн неустойки за порушення грошового зобов'язання за період з 24 березня 2009 року по 7 березня 2013 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не надано належним чином посвідченої копії довіреності на підтвердження повноважень ОСОБА_7 на укладення від імені ОСОБА_6 договору відступлення права вимоги за договором позики від 24 березня 2009 року, тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за цим договором.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 24 березня 2009 року у розмірі 1 249 567 грн., яка складається із: 816 242 грн. 08 коп. основного боргу, 190 950 грн. 42 коп. процентів за користування коштами, 59 874 грн. 50 коп. - трьох процентів річних та 182 500 грн. неустойки. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 3 100 грн. (7 226 грн. 10 коп.)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними договору позики від 24 березня 2009 року та договору про відступлення права вимоги від 13 грудня 2012 року. Вказаним рішенням встановлено, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала у власність 60 000 доларів США та зобов'язалась повернути їх не пізніше 24 березня 2011 року.

Оскільки ОСОБА_5 не повертає кошти, з неї підлягає стягненню сума позики; проценти за позикою, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми та неустойка, які апеляційний суд обрахував, виходячи з того, що основний борг визначено в іноземній валюті.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник стверджує, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про доведеність позову, оскільки договір про відступлення права вимоги за договором позики від ОСОБА_6 до ОСОБА_4 укладений з порушенням норм цивільного права; вона категорично заперечує підписання договору позики та отримання коштів, крім того, договір про відступлення права вимоги за договором позики укладено після закінчення строку виконання зобов'язання за договором позики.

Від ОСОБА_4 відзив на касаційну скаргу не надходив.

Вивчивши матеріли цивільної справи і перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 24 березня 2009 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у борг 60 000 доларів США на строк до 24 березня 2011 року та зобов'язалась повертати вказану суму частинами щомісячними платежами по 2 500 доларів США.

У договорі від 24 березня 2009 року вказано, що сторонами зобов'язання є ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник), сума коштів, що передаються, - 60 000 доларів США, які позичальник отримала від позикодавця до підписання цього договору.

Відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи № 8415 від 31 жовтня 2013 року, повторної судово-почеркознавчої експертизи № 28/15 від 12 березня 2015 року підпис від імені ОСОБА_5 у договорі позики від 24 березня 2009 року в графі «Позичальник» в рядку «ОСОБА_5» виконано самою ОСОБА_5

13 грудня 2012 року між ОСОБА_6, від імені якого діяла ОСОБА_9, та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики, укладеним 24 березня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 6 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсними договору позики від 24 березня 2009 року та договору про відступлення права вимоги від 13 грудня 2012 року. Вказаним рішенням встановлено, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала у власність 60 000 доларів США та зобов'язалась повернути їх не пізніше 24 березня 2011 року.

Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Встановивши, що договір позики від 24 березня 2009 року містить передбачені законом відомості щодо отримання позичальником у борг визначеної грошової суми, дати її отримання та зобов'язання з її повернення, і цей договір підписаний власноручно ОСОБА_5, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про дійсність вказаного договору та правильно стягнув відповідача заборгованість у розмірі 1 249 567 грн, яка складається із: 816 242 грн 08 коп. основного боргу, 190 950 грн 42 коп. процентів за користування коштами, 59 874 грн 50 коп. - трьох процентів річних та 182 500 грн неустойки.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про недійсність довіреності від 8 серпня 2012 року, на підставі якої при укладенні договору про відступлення права вимоги від 24 березня 2009 року від імені ОСОБА_6 діяла ОСОБА_9, оскільки перевірка дотримання вимог законодавства при посвідченні даної довіреності не стосується предмета позову у справі.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання довіреності від 8 серпня 2012 року недійсною заявник судам попередніх інстанцій не надав; сторони договору відступлення права вимоги: ОСОБА_4 і ОСОБА_6, її дійсність не заперечують, як і не заперечують дійсність самого договору відступлення.

Твердження заявника про допущені судом апеляційної інстанції порушення процесуального законодавства у зв'язку з розглядом справи за відсутності позивача ОСОБА_4 касаційний суд вважає помилковими, оскільки у судових засіданнях брав участь представник позивача - ОСОБА_10; особисту явку ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції обов'язковою не визнавав.

Доводи заявника про непідписання нею договору позики від 24 березня 2009 року спростовуються наявними у справі і дослідженими судом апеляційної інстанції висновками судово-почеркознавчої експертизи № 8415 від 31 жовтня 2013 року та повторної судово-почеркознавчої експертизи № 28/15 від 12 березня 2015 року, згідно з якими підпис від імені ОСОБА_5 у договорі позики від 24 березня 2009 року в графі «Позичальник» в рядку «ОСОБА_5» виконано самою ОСОБА_5

Касаційний суд відхиляє посилання ОСОБА_5 на те, що між ОСОБА_6, від імені якого діяла ОСОБА_9, та ОСОБА_4 у дійсності укладений договір факторингу, оскільки зміст цього договору свідчить про укладення сторонами саме договору відступлення права вимоги відповідно до статті 512 ЦК України.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, касаційний суд не встановив.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак