ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/5132/17
Провадження № 22-ц/4820/532/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Кошельника В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2018 року (суддя - Мазурок О.В.) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Перша Хмельницька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 14.03.2008 року, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою, яким вона заповіла все своє майно ОСОБА_5, та усунути відповідача від права спадкування на майно спадкодавця, а саме на 5/8 частини квартири АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати позивача ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 5/8 частини квартири АДРЕСА_1, інші 3/8 частини квартири належать позивачу. ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги за законом і звернувся до приватного нотаріуса Яроцької Т.В. із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус йому повідомила, що ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 14.03.2008 року, яким заповіла все належне їй на момент смерті майно відповідачу ОСОБА_5

Посилався на те, що із пояснень свідків по іншій справі йому стало відомо, що ОСОБА_6 ще при житті повідомляла, що після смерті її чоловіка, приходив її внук ОСОБА_5 та ще двоє невідомих осіб і змусили її підписати документ, який вона не бажала підписувати. Також ОСОБА_6 при цих обставинах було повідомлено, що зазначений документ, засвідчує передання частини квартири саме позивачу, чим її було введено в оману, та перешкодило їй скласти заповіт на користь позивача.

Крім того, зазначав, що в заповіті не зазначено місце його складання, а також дані особи, на користь якої складався заповіт. Також позивачу стало відомо, що в заповіті ОСОБА_6 не підписувалась і не заповнювала особисто текст від свого імені. Посилаючись на зазначене, з підстав передбачених ст.ст. 203, 215, 229, 230, 1257, 1266, 1267 ЦК України просив задовольнити його позовну заяву.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного від 25 липня 2017 року відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України (в редакції, щодо діяла до 15.12.2017 року) закрито провадження у справі у частині позовних вимог про усунення ОСОБА_5 від права спадкування на майно після смерті ОСОБА_6

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд залишив поза увагою той факт, що він єдиний син спадкодавиці і протягом останніх років життя матері разом з дружиною доглядав за нею, займався її утриманням та веденням домашнього господарства, а після її смерті особисто поніс усі витрати на поховання. Відповідач жодної допомоги та участі в організації життя спадкодавця не приймав та за місцем її проживання не з'являвся.

Вважає, що суд не врахував, що під час розгляду цивільної справи №686/14298/14-ц були допитані свідки, які підтверджували, що одразу після смерті у 2008 році його батька та чоловіка спадкодавиці, відповідач, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_6, примусив її підписати документ, при цьому її запевняв що підписаним документом вона засвідчує передання частини квартири синові, тобто ОСОБА_4, апелянт вважає, що такими діями відповідач ввів її в оману, та перешкодив скласти заповіт на його користь.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою. Доводи апеляційної скарги розглядалися судом першої інстанції та їм дана належна оцінка.

Апелянт ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Третя особа - Хмельницька державна нотаріальна контора направила на адресу суду клопотання, у якому просила розглянути справу без участі представника контори.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що 14 березня 2008 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори, реєстровий №4-1011,яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 5/8 частин квартири АДРЕСА_1.

Спадкоємцем першої черги після її смерті є її син ОСОБА_4

06 червня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Яроцької Т.В. із заявою про прийняття спадщини.

04 червня 2014 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Яроцькою Т.В. відкрито спадкову справу після смерті - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

13 червня 2014 року ОСОБА_5 звернувся з заявою про прийняття спадщини за вищезазначеним заповітом до приватного нотаріуса Яроцької Т.В.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звертався з позовом до суду та просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 14.03.2008 року, з підстав передбачених ст.ст. 203,215 та 225 ЦК України. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області 29 жовтня 2015 року, в задоволенні позову йому було відмовлено за його недоведеністю.

За нормами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що відповідно до акта судово-психіатричної експертизи від 21.09.2015 року №570, відсутні відомості про те, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, на час складання та підписання заповіту 14 березня 2008 року страждала психічним захворюванням. Під час складання та підписання заповіту у зазначений час ОСОБА_6 могла усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними.

Оспорюючи заповіт, складений ОСОБА_6 14 березня 2008 року, з підстав передбачених ст.ст.229, 230 ЦК України, позивач посилався на те, що його мати ОСОБА_6 під час складання зазначеного заповіту було змушено підписати такий заповіт, крім того введено в оману, оскільки їй говорили, що вона підписує заповіт на користь позивача.

Згідно з частинами першою - третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин, норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 цієї статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 78, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний заповіт вчинявся ОСОБА_6 під впливом помилки, обману з боку відповідача, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог.

Не впливають на висновки суду першої інстанції твердження апелянта, про те що у складеному заповіті не зазначено місце його складання, квартира чи нотаріальна квартира, а також данні особи на користь якої складено заповіт.

Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка діяла на момент складання спірного заповіту) не містить чітких вимог щодо зазначення у заповіті вичерпного переліку даних про особу, на користь якої складено заповіт. При цьому, у заповіті зазначено основні дані, за якими можна ідентифікувати особу, на користь якої складено заповіт. У заповіті вказано, що ОСОБА_6 заповідає усе належне їй на момент смерті майно ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно ст.1247 ЦК України заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Як вбачається із матеріалів справи, заповіт складено державним нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори у межах нотаріального округу, у письмовій формі, із зазначенням місця (м. Хмельницький) та часу його складення 12 год. 30 хв.

Відповідно до абз.3 п.11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції, яка діяла на момент складання заповіту) нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах території діяльності державної нотаріальної контори чи визначеного для приватного нотаріуса нотаріального округу.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

У разі відсутності у складеному заповіті особливої відмітки про його вчинення не має підстав вважати, що нотаріальну дію вчинено поза приміщенням нотаріальної контори.

Відсутність у тексті заповіту напису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори, виконкому місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним.

Посилання ОСОБА_4 на те, що спадкодавець ОСОБА_6 не підписувала і не заповнювала особисто від свого імені текст в заповіті від 14.03.2008 року, спростовується висновком комплексної судово-почеркознавчої та технічної експертизи №7760-7762/17-26 від 04.06.2018 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2018 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк