Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/1513/17

провадження № 61-15894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Естаніла Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року у складі судді Усатова Д. Д. та постанову апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (далі - ТОВ «ФК «Народна позика»), ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Е. А., про визнання недійсним кредитного договору та визнання недійсними договору іпотеки та договору доручення.

Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ФК Народна позика» укладено кредитний договір

№ 0603001/000-КФК/14, про надання ОСОБА_4 кредиту на загальну суму 600 000,00 грн строком до 06 березня 2015 року зі сплатою 48 % річних.

Того ж дня в забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_4 за кредитним договором від 06 березня 2014 року № 0603001/000-КФК/14, між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки.

Незважаючи на те, що ОСОБА_4 ще не отримала кредитні кошти, та за відсутності будь-яких підстав вважати її такою, що може порушувати свої зобов'язання, їй запропонували укласти з представником відповідача договір доручення, який вона вимушена була укласти також 06 березня 2014 року з громадянином ОСОБА_5

Кредитна ставка 48 % річних є заздалегідь непомірно великою, яку фактично, враховуючи, що кредит споживчий, а не підприємницький виплатити просто нереально. Таким чином умови договору є несправедливими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків.

Такі умови договору згідно з пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими і підлягають визнанню їх недійсними.

Представником відповідача в кредитному договорі, договорі іпотеки та в договорі поруки виступає ОСОБА_5, невідома позивачу особа, з якою відповідачі змусили останню укласти договір доручення на продаж майна.

ОСОБА_4 просила суд: визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 06 березня 2014 року № 0603001/000-КФК/14, укладений між нею та ТОВ «ФК «Народна позика»; визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки, укладений між нею та ТОВ «ФК «Народна позика» 06 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстрований в реєстрі за № 1255; визнати недійсним з моменту укладення договір доручення, укладений

06 березня 2014 року між нею та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстрований в реєстрі за № 1258.

Рішенням Києво-Святошинського районного Київської області від 04 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано безпідставністю заявлених позовних вимог.

Постановою апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

04 жовтня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не доведено ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

У березні 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи скаргу неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, наведеним в позовній заяві та в апеляційній скарзі.

14 травня 2018 року ТОВ «ФК «Народна позика» через засоби поштового зв'язку подано до Верховного Суду відзив, в якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 відмовити, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ФК Народна позика» укладено кредитний договір

№ 0603001/000-КФК/14, про надання кредиту на загальну суму 600 000,00 грн строком до 06 березня 2015 року зі сплатою 48 % річних.

Того ж дня в забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_4 за кредитним договором від 06 березня 2014 року № 0603001/000-КФК/14, між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки.

06 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір доручення, а також договір поруки № 10603001/000-КФК/14, який укладено між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_6

Відповідно до пункту 12.1 кредитного договору від 06 березня 2014 року

№ 0603001/000-КФК/14 сторонами узгоджено, що укладаючи кредитний договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови цього договору для нього є зрозумілими, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких фінансова установа здійснює кредитування фізичних осіб, та загальною сукупною вартістю всіх втрат, пов'язаних з отриманням кредиту у фінансовій установі, та свідомо обрав умови кредитування викладені в цьому договорі.

Пунктом 12.11 спірного кредитного договору сторони досягли згоди, що шляхом укладання і підписання позичальником цього договору позичальник підтверджує факт письмового повідомлення його фінансовою установою про умови надання кредиту, а також про всі збори, проценти, тарифи, комісії або інші елементи вартості кредиту за цим договором відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня

1991 року № 1023-ХІІ.

Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина перша статті 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина перша - третя, п'ята та шоста статті 203 ЦК України).

За змістом частини першої статті 526, частини першої статті 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, в тому числі, у встановлений в ньому строк.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_4 підписуючи спірний договір кредиту, розуміла значення і умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні договору, а також те, що він не носить характеру фіктивного або удаваного, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_9 не доведено ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Доводи позивача про недотримання при укладенні спірних договорів вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними та базуються на суб'єктивному тлумаченні умов кредитного договору та вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

04 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від

18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська