Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 520/7867/16-ц

провадження № 61-14924св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Одеська міська рада,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017року у складі судді Куриленко О. М., та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що прибудова (балкон) до квартири АДРЕСА_1, побудована ним за його кошти, для потреб сім'ї. Дозвільні документи на вказану прибудову були оформлені на його матір ОСОБА_6 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради м . Одеси від 17 лютого 1995 року самовільно зведену прибудову збережено з правом користування, а отже, вона не є самочинним будівництвом.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на прибудову (балкон) до квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2017 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 про призначення судової будівельно-оціночної експертизи у справі - відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що питання, які ставить позивач, в межах заявлених позовних вимог, не будуть мати правового значення для встановлених судом обставин справи, а отже, клопотання є недоречним, таким, що лише призведе до затягування розгляду справи.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмета доказування. Прибудова до квартири не може бути окремим об`єктом нерухомого майна і зазначений позов направлений на порушення прав та інтересів іншого співвласника квартири.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу що саме ним купувались будматеріали, які в подальшому використанні для побудови саме цього балкону. Суд першої інстанції дійсно не зміг встановити правові підстави, з якими позивач звертається з позовом, чи то в порядку спадкування, чи то про визнання права власності на самочинне будівництво. Більш того є не зрозумілим і статус самої прибудови, оскільки вона не може бути окремим об'єктом нерухомості.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Крім того, просить постановити окрему ухвалу для вжиття заходів щодо усунення причин та умов винесення Київським районним судом м. Одесиухвал про відмову у призначенні експертизи. Вказує на те, що прибудова є невід'ємною частиною квартири та включена до технічного паспорта як самочинна, а тому він не може реалізувати своє конституційне право на продаж та обмін ? частини належної йому квартири. Судами неправильно встановлена правова природа спору з приводу цього самочинного будівництва. В судових рішеннях взагалі не визначена правова природа правовідносин з приводу земельної ділянки на якій розташована спірна прибудована веранда, та не з'ясоване питання правомірності знаходження самої прибудови на земельній ділянці, яка перебуває у власності Одеської міської ради.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2018 року від ОСОБА_5 на адресу суду надійшов відзив на касаційну скаргу, згідно з яким у скарзі відсутнє чітке правове обґрунтування щодо неправильного застосування судами норм матеріального права, чи застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Прибудова до квартири не є наслідком поліпшення власними силами та/або коштами ОСОБА_4 Питання, поставлені перед експертом, взагалі не стосуються предмета спору та не можуть вплинути на розгляд справи, а тому ухвала про відмову у задоволенні заяви про призначення експертизи є законною.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 04 березня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності передано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,0 кв. м.

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 17 лютого 1995 року № 125 самочинно побудовану ОСОБА_6 прибудову розміром 5.8х2.6 м збережено з правом користування.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2010 року у справі № 2-6067/10, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та складається із: 3/10 частини квартири, які фактично прийняті ОСОБА_5 у порядку спадкування за законом та складаються з 1/2 частини від усього спадкового майна, яке належало його матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 та 1/2 частини усього спадкового майна, яке належало його бабі ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та складалось з належної їй 1/5 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 березня 1994 року та 1/10 частини, яку ОСОБА_6 фактично прийняла після смерті чоловіка ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та 1/10 частини квартири фактично прийнятої нею після смерті доньки ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, а також на 1/5 частини, яка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 березня 1994 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2012 року у справі № 1512/7559/2012, встановлено порядок користування квартирою № 62 наступним чином: виділено в користування ОСОБА_5 житлову кімнату площею 17,3 кв. м, яка на технічному паспорті, виготовленого станом на 05 жовтня 2010 року, позначена під літ. «3»; виділено в користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17,3 кв. м, яка на технічному паспорті позначена під літ. «4», балкон (лоджію) площею 0,9 кв. м, що примикає до цієї кімнати, житлову кімнату площею 10,4 кв. м, яка на технічному паспорті позначена під літ. «2»; у спільному користуванні залишено кухню площею 5,9 кв. м, коридор - 6,5 кв. м, ванну кімнату - 2,0 кв. м, туалет - 1,1 кв. м та вбудовану шафу площею 0,6 кв. м.

16 червня 2016 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Барановою О. В. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким на підставі статті 1261 ЦК України спадкоємцями майна ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її син - ОСОБА_4 на 1/2 частини у спадщині, згідно зі статтю 1266 ЦК України, онук - ОСОБА_5, мати якого ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, на 1/2 частини у спадщині.

Спадщина, на яку в указаній частині видане це свідоцтво, складається із: 2/5 частини квартири під № 62, яка складається в цілому із трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 62, 0 кв. м, в тому числі житловою площею 45,0 кв. м.

16 червня 2016 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Барановою О. В. посвідчене свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким на підставі статті 529 ЦК Української РСР спадкоємцями майна ОСОБА_8, 1928 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його: син - ОСОБА_4, на 1/2 частини у спадщині, та дружина ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/2 частини у спадщині.

Спадщина, на яку в указаній частці видане це свідоцтво, складається із: 1/5 частини квартири, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 62,0 кв. м, в тому числі житловою площею 45,0 кв. м.

На самочинно побудовану веранду свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, ОСОБА_4 вказував на те, що прибудова до квартири АДРЕСА_1 здійснена ним за його кошти, для потреб сім'ї, він є власником будматеріалів прибудови, та є таким, що успадкував її від його матері ОСОБА_6

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Установивши, що позивач як на підставу своїх вимог про визнання за ним права власності на прибудову (балкон) до квартири №62, не надав суду жодного належного та допустимого доказу, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки згідно із заявою самого позивача до Одеської міської ради від 15 травня 2013 року, він вказав на те, що спірну прибудову до квартири здійснено ОСОБА_5, через що просив її демонтувати та притягнути його до відповідальності. При цьому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 серпня 2014 року, встановлено, що ОСОБА_5 самочинного будівництва веранди не здійснював, вона була побудована попереднім власником - ОСОБА_6, а отже, з урахуванням вимог законодавства про те, що обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, чи їхні правонаступники, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_4 не надав доказів, що саме ним та за його особисті кошти здійснена прибудова до квартири.

У позовному провадженні розглядається і вирішується спір про право цивільне, тобто спір про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Процесуальним засобом порушення судової діяльності по захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, державних та суспільних інтересів у позовному провадженні є позов, в якому заінтересована особа (позивач) викладає свої вимоги до передбачуваного порушника суб'єктивного права (відповідача).

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також віднесена законом до юрисдикції загальних судів. Правильне визначення предмета позову має важливе практичне значення, оскільки предмет позову визначає суть вимоги, на яку суд повинен дати відповідь у рішенні. За предметом позову визначається юрисдикція суду по розгляду даної справи, проводиться класифікація на окремі категорії справ. Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами по справі. З ними закон не пов'язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов'язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Верховний Суд погоджується з тим, що ОСОБА_4 звертаючись до суду із цим позовом не визначився із його підставою, оскільки обґрунтовував його двома взаємовиключними підставами, а саме: вказував на те, що ця прибудова здійснена за його кошти та є його особистою власністю, та є його власністю, у зв'язку з тим, що він успадкував цю прибудову після смерті його матері.

Твердження заявника про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення експертизи, є безпідставними, оскільки відсутні підстави для її призначення, з огляду на те, що питання, які були поставлені для її проведення не стосуються предмета спору, який у цій справі є невизначеним, таким, що виключає один одного.

Вимоги заявника про постановлення окремої ухвали для вжиття заходів щодо усунення причин та умов винесення Київським районним судом м. Одесиухвал про відмову у призначенні експертизи, не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 420 ЦПК Українипередбачено, що суд касаційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК Україниокрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Згідно з частиною десятою статті 262 ЦПК Українисуд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Разом з тим ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи містить вичерпні висновки щодо відсутності підстав для проведення експертизи у справі.

Оскільки під час перегляду судових рішень, Верховний Суд не виявив порушення судом першої інстанції матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень, клопотання заявника не підлягає задоволенню.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 262, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про постановлення окремої ухвали.

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик