Провадження № 2/760/784/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді КІЗЮН Л.І.

при секретарі: Швидченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 31 серпня 2017 року звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, в якій просила виселити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1) з квартири АДРЕСА_1,без надання іншого жилого приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 14 вересня 2016 року нею було придбано у Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДХІМПОСТАЧ» квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири, що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1881.

Заїхавши в дану квартиру, виявилося, що в ній проживав та проживає надалі відповідач, ОСОБА_2, з незрозумілих взагалі причин, адже ТОВ «БУДХІМПОСТАЧ» не повідомляло її, що в даній квартирі хтось проживає.

Зазначає, що відповідач, ОСОБА_2, є її колишнім чоловіком, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_3 шлюб розірвано, про що 30.05.2014 року складено відповідний актовий запис № 167. Тобто відповідач є сторонньою для неї особою вже більше трьох років.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно єдиним власником квартири є позивач. Таким чином, позивач вважає, що відповідач не має жодного відношення до даної квартири, квартира придбана нею після розірвання шлюбу, а проживаючи в цій квартирі без законних на те підстав, так як договір оренди квартири не укладався, відповідач створює їй значні перешкоди в користуванні її приватною власністю, а також моральну та матеріальну шкоду.

Позивач вказує, що згідно довідки № 108-27/1954ж від 23.06.2017 року, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Таким чином, відповідач не тільки безпідставно та самоправно проживає в спірній квартирі, а також в ній зареєстрований, що порушує її законні права власності, користування та розпорядження майном.

Позивач посилається на те, що відповідач не є членом її сім'ї, не веде з нею спільне господарство, не несе витрат по утриманню житла, так як всі комунальні послуги сплачує вона, що підтверджується квитанціями, договір оренди квартири з відповідачем не укладався, тому вважає, що реєстрація та проживання відповідача в квартирі є абсолютно незаконним та безпідставним. Однак, виселятися в добровільному порядку відповідач не бажає, а навпаки погрожує їй фізичною розправою, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 26 вересня 2017 року, - було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення /а.с. 49/.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, відповідно до якої представник позивача позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує, справу просить розглянути на підставі наявних у ній доказів без участі позивача та її представника /а.с. 79/.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надходило.

Згідно вимог ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.

Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Врахувавши доводи позивача та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності позивачу, ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1881 /а.с. 6/.

Право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1, також підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 128461493 від 21.06.2018 року /а.с.а.с. 75-76/.

Згідно довідки № 108-27/1954ж від 23.06.2017 року, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 8/.

Також з матеріалів справи вбачається, що всі витрати по утриманню житла несе позивач, що підтверджується відповідними квитанціями /а.с.а.с. 10-45/.

В частині 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 150 ЖУ України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Також, відповідно до ст. 157 ЖК України, передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст. 116 ЖК України, зазначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

У частинах 2, 4 статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача. Так, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_3, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, 30 травня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 167 /а.с. 9/.

Матеріалами справи підтверджується також факт того, що реєстрація відповідача в квартирі АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві приватної власності, створює суттєві незручності в користуванні власністю позивача та тягне додаткові витрати на утримання житла.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідач до суду не з'явився, та не скористався процесуальним правом висловити свій відзив (заперечення) на позов та надати відповідні докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази вчинення відповідачем перешкод у користуванні житлом та систематичного порушення правил співжиття, а тому є всі підстави для виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1,без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 9, 109, 116, 150, 157 ЖК України, ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 206, 258, 263- 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1) з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1.

Суддя Л.І. Кізюн