ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 644/2141/16-ц

провадження № 61-21159св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД»,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» на рішення апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бездітка В. М., Довгаль А. П., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» (далі - ТОВ Фірма «Елавус ЛТД») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

В обґрунтування позову посилалася на те, що працювала у відповідача на посаді лаборанта та звільнилася за власним бажанням 31 грудня 2013 року. Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 березня 2014 року, який набрав законної сили 17 квітня 2014 року, стягнено з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 7 971,28 грн, яка виплачена 3 грудня 2015 року.

На підставі викладеного просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 січня 2014 року по 2 грудня 2015 року у розмірі 56 252 грн та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 43 713,62 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 липня 2016 року, ухваленим у складі судді Маслова М. І., описку в якому виправлено ухвалою цього суду від 12 вересня 2016 року, позов задоволено. Стягнено з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 січня 2014 року по 2 грудня 2015 року у розмірі 56 252 грн та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 43 713,62 грн, а всього 99 965,62 грн.

Стягнено з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 999,65 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що відповідач відповідно до вимог статті 117 КЗпПУ повинен виплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 700 днів виходячи з середньоденного заробітку у розмірі 80,36 грн, а також компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено розмірсереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 33 953,79 грн, розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати - до 6 191,51 грн; загальну суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача зменшено до 40 198 грн.

Зменшено суму судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, до 551,20 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір середньоденного заробітку, який з урахуванням розміру заробітної плати за останні два місяці роботи становить 70,59 грн, та неправильно визначив кількість робочих днів за період затримки розрахунку з 1 січня 2014 року по 2 грудня 2015 року, яка становить 481 день.

Також апеляційний суд здійснив розрахунок компенсації втрати частини доходів відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, та визначив інший розмір компенсації.

У лютому 2017 року ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» подало касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 15 січня 2016 року у справі № 922/3048/15 за позовом фізичних осіб, в тому числі й ОСОБА_4, до ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» про визнання банкрутом, з урахуванням погашення відповідачем вимог усіх конкурсних кредиторів в повному обсязі, припинено провадження у справі про банкрутство товариства та зазначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Оскільки вимоги ОСОБА_4 про стягнення з товариства фінансових санкцій за час затримки розрахунку з 1 січня 2014 року по 2 грудня 2015 року є погашеними відповідно до вказаної ухвали господарського суду, заявник вважає рішення апеляційного суду незаконним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться)(стаття 3 Закону).

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала у ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на посаді лаборанта з 1 липня 2010 року, 31 грудня 2013 року звільнена з роботи на підставі статті 38 КЗпП Україниза власним бажанням.

Судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом м. Харкова від 17 квітня 2014 року, з відповідача на користь позивача стягнена заборгованість із заробітної плати у розмірі 7 971,28 грн, яка виплачена у повному обсязі 3 грудня 2015 року.

Касаційний суд вважає, що суд апеляційної інстанції, встановивши вказані обставини справи, правильно застосував наведені норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Посилання товариства на те, що відповідно до ухвали господарського суду вимоги ОСОБА_4 вважаються погашеними є необґрунтованими. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, це компенсаційні виплати за порушення права працівника на оплату праці. Невиплата звільненому працівникові усіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Повний розрахунок з позивачем проведений 3 грудня 2015 року. ОСОБА_4 звернулася з вказаним позовом до суду 1 березня 2016 року, тобто у передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк з дня фактичного розрахунку, який надав можливість позивачу визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення правопорушення щодо виплати заробітної плати. Припинення провадження у справі про банкрутство не звільняє товариство від обов'язку здійснити компенсаційні виплати за порушення права позивача на оплату праці.

Оскільки апеляційний суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційний суд відповідно до статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Залишення касаційної скарги без задоволення виключає необхідність проведення нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки оскаржуване рішення апеляційного суду залишено без змін, касаційний суд поновлює його виконання.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 1 грудня 2016 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик