Постанова

Іменем України

07 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 620/684/17

провадження № 22-ц/790/2518/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Коваленко І.П., Котелевець А.В.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

треті особи - Леб'язька, сільська рада Зачепилівського району Харківської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року, ухвалене у складі судді Яценка Є.І., -

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19 червня 1997 року державним нотаріусом Зачепилівської державної нотаріальної контори Харківської області, йому на праві власності належить житловий АДРЕСА_1. За адресою вказаного будинку зареєстровано місце проживання його колишньої дружини ОСОБА_2, шлюб з якою розірвано рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 20 серпня 2015 року.

Посилаючись на те, що відповідач, яка не є членом його сім'ї, з 2008 року в будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, будь-які належні їй речі в будинку відсутні, з урахуванням уточнених у січні 2018 року позовних вимог, ОСОБА_1 просив на підставі ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України усунути перешкоди у користуванні та розпорядження власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим АДРЕСА_1.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом, мотивуючи який зазначила, що вона вселилась до вказаного будинку у 1997 році як дружина його власника, з 2008 року проживала у м. Дніпропетровську разом з донькою, якій була потрібна її допомога. Посилаючись на те, що з 2015 року ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, у зв'язку з чим вона була вимушена орендувати разом з донькою квартиру в м. Дніпропетровську та сплатити 7000 грн., ОСОБА_2 просила вселити її до АДРЕСА_1, стягнути з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди 7000 грн.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Зобов'язано Зачепилівську селищну раду Зачепилівського району Харківської області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не взято до уваги роз'яснення, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до яких суд мав з'ясувати чи дотримано порядок вселення члена сім'ї наймача, причини його відсутності у спірному житловому приміщенні понад встановлені ст. 71 ЖК України строки, тощо.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19 червня 1997 року державним нотаріусом Зачепилівської державної нотаріальної контори Харківської області, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий АДРЕСА_1.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 20 серпня 2015 рокушлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно з довідкою Леб'язької сільської ради Зачепилівського району Харківської області від 30 жовтня 2017 року у вищевказаному будинку мешкає ОСОБА_1, який має такий склад сім'ї: син ОСОБА_4, доньки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, онуки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_10, зять ОСОБА_6, а також ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року було відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання вказаного будинку спільним сумісним майном подружжя.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що будучи власником житла, ОСОБА_1 довів порушення його права на користування і розпорядження належним йому нерухомим майном, а тому таке право підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є не членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Встановлено та не заперечується ОСОБА_2, що з 2008 року вона не проживає у спірному будинку, оскільки мешкає в м. Дніпро, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Леб'язької сільської ради Зачепилівського району Харківської області від 21 листопада 2016 року.

Встановивши, що ОСОБА_2 з 2008 року у належному ОСОБА_1 житловому будинку не проживає, але реєстрація її місця проживання в цьому будинку порушує право користування та розпорядження власника нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених ст.ст. 383 та 391 ЦК України підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1, а відтак - відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про вселення.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 71, 72 ЖК УРСР висновків суду не спростовують, оскільки вказані норми матеріального права спірних відносин не регулюють, а поширюються на правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді І.П. Коваленко

А.В. Котелевець