Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 711/2947/15-ц

провадження № 61-28965 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, та ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2017 року у складі судді Шиповича В. В. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 31 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Храпка В. Д., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди від 10 травня 2011 року, позичальник отримав кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 48 400 доларів США, з яких: 44 тис. доларів США на споживчі потреби, 5 669 доларів 75 центів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном до 12 липня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № CSIPGA00000145/1, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого станом на 11 лютого 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 422 долари 95 центів США, з яких: 23 061 долар 17 центів США - заборгованість за кредитом, 2 718 доларів 73 центи США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 176 доларів - заборгованість по комісії, 151 долар 88 центів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, 9 доларів 78 центів США - штраф фіксована частина, 1 305 доларів 39 центів США - штраф процентна складова.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 12 липня 2007 року у розмірі 27 422 долари 95 центів США, що еквівалентно 700 656 грн 47 коп.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткової угоду до кредитного договору від 12 липня 2007 року, договору поруки.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він не підписував додаткову угоду до кредитного договору від 10 травня 2011 року, а банком вона була підписана за допомогою факсимільного відтворення підпису голови правління банку. Проте застосування факсимільного відтворення підпису відбулось з порушенням статей 203, 207 ЦК України, оскільки він не надавав своєї письмової згоди на вчинення банком таких дій. Отже, неможливо ідентифікувати особу, яка використала факсимільний підпис на спірній додатковій угоді до кредитного договору. Пункт 1.1. додаткової угоди суперечить додатку № 1 до цієї угоди у частині суми кредиту, а саме у додатковій угоді ця сума визначена у розмірі 49 669 доларів 75 центів США, а у додатку № 1 у розмірі 38 053 долари 65 центів США.

Крім того, договір поруки є недійсним, оскільки не містить дати його складання та підписання, назви міста, в якому був укладений і підписаний за допомогою факсимільного відтворення підпису голови правління банку, хоча ОСОБА_5 згоди на вчинення банком таких дій не давала. Договір поруки не міг бути укладеним 12 липня 2007 року, як про це вказано у повідомлені банку від 7 березня 2015 року, оскільки у 2009 році організаційно-правову форму банку було змінено з закритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство. У договорі поруки не встановлено строк його дії, що свідчить про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

З урахуванням викладеного та неодноразово уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд визнати додаткову угоду до кредитного договору від 10 травня 2011 року та додаток № 1 до неї недійсними, визнати договір поруки № CSIPGA00000145/1 недійсним.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 травня 2015 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до спільного розгляду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 липня 2007 року, що виникла станом на 11 лютого 2015 року, а саме заборгованість по тілу кредиту у розмірі 16 668 доларів 20 центів США; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 260 доларів 42 центи США; заборгованість по комісії у розмірі 88 доларів США; заборгованість по страхових платежах у розмірі 17 776 грн; штраф за порушення умов договору у розмірі 22 877 грн 53 коп., а всього 17 016 доларів 62 центи США та 40 653 грн 53 коп. В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі, як позичальник та поручитель, взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконали, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з них, як солідарних боржників у розмірі визначеному на підставі проведеної судової економічної експертизи від 28 грудня 2016 року. Доводи відповідачів про те, що спірний кредитний договір є неукладений, безпідставні, оскільки цей договір підписано сторонами, вони у письмовій формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Факт видачі банком ОСОБА_4 кредиту підтверджується заявою на видачу готівки від 12 липня 2007 року, у цей же день останній на виконання умов кредитного договору сплатив банку 1,5 % разової комісії. ОСОБА_4 не є стороною договору поруки № CSIPGA00000145/1, тому його вимоги про визнання недійсним цього договору задоволенню не підлягають, так як він не зазначив, яким чином укладенням вказаного договору порушено його права. Використання при укладенні спірної додаткової угоди до кредитного договору від 10 травня 2011 року факсимільного відтворення підпису голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» не є підставою для визнання недійсною такої додаткової угоди.

Оцінюючи висновок судово-почеркознавчої експертизи у сукупності з іншими доказами, суд дійшов висновку, що додаткова угода до кредитного договору від 10 травня 2011 року підписана саме ОСОБА_4 та враховано, що останній тривалий час фактично виконував умови цієї угоди, у тому числі у частині визначення розміру процентів та сплати щомісячних платежів. Відсутні підстави для застосування строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, оскільки додатковою угодою до кредитного договору від 10 травня 2011 року укладеною між банком та ОСОБА_4, строк позовної давності встановлено 50 років. Вимоги про недійсність спірного кредитного договору, у тому числі у частині встановлення комісії та винагороди за обслуговування кредиту, сторонами не заявлялись.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 31 серпня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідачі, як позичальник та поручитель, належним чином не виконали, на вимоги не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з них, як солідарних боржників у розмірі, визначеному на підставі проведеної судової економічної експертизи від 28 грудня 2016 року.

Відсутні докази того, що підпис у додатковій угоді до кредитного договору не належить ОСОБА_4, тому й відсутні підстави для визнання її недійсною. Доводи відповідачів про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України безпідставні, так як у пункті 14 цього договору встановлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Отже, оскільки договір поруки разом з додатковим договором до кредитного договору були укладені 10 травня 2011 року, а з позовом до суду банк звернувся 2 квітня 2015 року, тобто строк поруки не закінчився. Посилання відповідачів на те, що банк не мав права на видачу кредиту у валюті, безпідставні, так як на час укладення спірного кредитного договору банк мав відповідну банківську ліцензію на здійснення такої операції.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, та ОСОБА_5 просять оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ПАТ КБ «ПриватБанк» судові рішення не оскаржило.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір від 12 липня 2007 року є неукладеним, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. З наданих банком документів неможливо встановити факт видачі та отримання ОСОБА_4 кредиту, неможливо встановити, в якій валюті був виданий кредит. Вказаний кредитний договір фактично був укладений між ОСОБА_4 та філією Черкаського регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі працівника ОСОБА_7, який не мав повноважень на підписання такого договору. У кредитному договорі всупереч статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту, а графік погашення кредиту взагалі відсутній. У заяві на видачу готівки підпис у графі «підпис отримувача» не належить ОСОБА_4, відсутні прізвища посадових осіб банку які підписали касовий документ. Розрахунок заборгованості за кредитним договором наданий банком не може бути належним та допустимим доказом, оскільки підписаний не уповноваженою особою та не відповідає вимогам статей 57-59 ЦПК України 2004 року та статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вимоги банку є недоведеними, оскільки не підтверджені оригіналами первинних документів. Крім того, кредитний договір та договір поруки підписані за допомогою факсимільного відтворення підпису голови правління банку, хоча вони згоди на вчинення банком таких дій не давали.

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, спірний кредитний договір та додаткова угода до нього укладені у письмовій формі, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх їх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Виконання ОСОБА_4, як позичальником, умов кредитного договору та додаткової угоди до нього засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором і додатковою угодою до нього.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спірний кредитний договір укладено у письмовій формі, підписано сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов і мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Виконання ОСОБА_4, як позичальником, умов кредитного договору свідчить про його волю до настання відповідних правових наслідків передбачених цим договором.

Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що оскільки відповідачі, як позичальник та поручитель, взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконали, на вимоги не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, тому з них, як солідарних боржників, підлягає стягненню ця заборгованість у розмірі визначеному на підставі проведеної судової економічної експертизи від 28 грудня 2016 року. Розмір заборгованості судами перевірено на відповідність умовам договору і вимогам закону.

Доводи касаційної скарги про те, що спірний кредитний договір є неукладений, безпідставні, оскільки договір підписано сторонами, вони у письмовій формі досягли згоди з усіх його істотних умов, що також підтверджується його тривалим виконанням ОСОБА_4 Отже, відповідачами не спростовано презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України).

Посилання касаційної скарги на недоведеність факту видачі банком ОСОБА_4 кредиту, безпідставні, так як це підтверджується заявою на видачу готівки від 12 липня 2007 року, й тим, що у цей же день останнім на виконання умов кредитного договору було сплачено банку 1,5 % разової комісії.

Крім того, суди дійшли правильного висновку про те, що використання при укладенні спірної додаткової угоди до кредитного договору від 10 травня 2011 року факсимільного відтворення підпису голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» не є підставою для визнання недійсною додаткової угоди, що спростовує відповідні посилання на це у касаційній скарзі.

Суди вірно оцінили висновок судово-почеркознавчої експертизи (стаття 212 ЦПК України 2004 року) та дійшли висновку, що він у сукупності з іншими доказами свідчить про те, що додаткова угода до кредитного договору від 10 травня 2011 року підписана саме ОСОБА_4

Посилання касаційної скарги на неврахування судами судової економічної експертизи безпідставні, оскільки судами надано їй належну правову оцінку у сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України 2004 року) та саме на підставі цієї експертизи судами було визначено розмір заборгованості відповідачів за спірним кредитним договором.

Суди вірно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки, оскільки він, не будучи стороною цього договору, не довів порушення своїх прав, а ОСОБА_5, як сторона договору, його не оспорила.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 31 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 31 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк