АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2018 року

м. Київ

справа №755/11743/17

провадження №22-ц/796/5714/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Кулікової С.В.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЛеончукІрина Аркадіївна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року у складі судді Астахової О.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леончук Ірина Аркадіївна про визнання договору дарування удаваним та переведення прав і обов'язків покупця, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про визнання договору дарування удаваним та переведення прав і обов'язків покупця, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив: встановити, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування для прикриття договору купівлі-продажу з метою приховати дійсну волю сторін та спричинити інші наслідки, які випливають із договору купівлі-продажу, що прикривається, а саме, спричинення продажу ОСОБА_2 19/100 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 в рахунок погашення своїх боргів; визнати договір дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19/100 частини квартири АДРЕСА_2, посвідченого 16 січня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А. (реєстровий номер 77) удаваним із застосуванням до договору дарування правил, що регулюють договір купівлі-продажу, який ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно мали на увазі; визнати удаваний договір дарування частини квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договором купівлі-продажу, який відповідачі мали на увазі; перевести на позивача права та обов'язки покупця за фактично укладеним договором купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 визначену сторонами у пункті 2 спірного договору вартість 19/100 частини квартири АДРЕСА_1, перерахувавши із депозитного розрахункового рахунку Дніпровського районного суду м. Києва грошову суму в розмірі 7 700 грн., внесену позивачем.

05 вересня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 19/100 частини квартири АДРЕСА_3, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування частини квартири від 06 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстровано ОСОБА_5 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 6852 від 28 вересня 2006 року, а також шляхом заборони ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження належної їй 19/100 частини квартири АДРЕСА_3 та передавати спірне майно в іпотеку чи закладати під заставу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 05 червня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, щомісцевий суд, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, безпідставно посилався на те, що позовну заяву в рамках розгляду цієї справи залишено судом без розгляду, оскільки позивач має намір звернутися до суду з позовом повторно.

Вважає, що місцевий суд повинен був розглянути заяву про забезпечення позову від 05 вересня 2017 року як таку, що подана до пред'явлення позову, тобто до його повторного звернення із позовною заявою.

24 липня 2018 року до Апеляційного суду м. Києва надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_5, в якому вона просила залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а ухвалу місцевого суду - без змін, як таку, що прийнята без порушення норм матеріального та процесуального права.

В мотивування вимог зазначає, що у ОСОБА_1 до неї відсутні будь-які позовні вимоги, проте заявник просить суд накласти арешт на майно саме ОСОБА_5, що свідчить про безпідставне посягання апелянта на майно відповідача, до якої він, як сам зазначив, не має жодних вимог.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIIIвід 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIIАпеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий суд керувався положеннями ст.ст. 149, 153 ЦПК України та виходив з відсутності підстав для задоволення вказаної заяви на стадії, коли позов залишено без розгляду, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва про залишення позову без розгляду вже була переглянута апеляційним судом та залишена без змін.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 вересня 2017 року місцевим судом розглянуто заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову від 05 вересня 2017 року та відмовлено в задоволенні такої заяви.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу місцевого суду від 05 вересня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до того ж суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.

05 квітня 2018 року постановою Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Разом з тим, 29 січня 2018 року позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті було подано письмову заяву про залишення позовної заяви про визнання договору дарування удаваним та переведення прав і обов'язків покупця без розгляду, за наслідками розгляду якої, місцевим судом того ж дня постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду.

Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року переглянута апеляційним судом та постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2018 року, яка набрала законної сили, залишена без змін.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз'яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У випадку закінчення розгляду справи суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу.

Закінченням розгляду справи є, зокрема, закриття провадження у справі, залишення позовної заяви без розгляду.

Таким чином, аналізуючи норми законодавства щодо забезпечення позову та досліджуючи матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про те, що заяву про забезпечення позову місцевим судом було розглянуто вже після постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду, тобто після закінчення розгляду справи, а отже, на даній стадії забезпечення позову законом не передбачено.

З огляду на зазначене, безпідставними є також твердження апелянта про обов'язок суду розглянути його заяву про забезпечення позову від 05 вересня 2017 року, як таку, що подана до пред'явлення позову, оскільки розгляд цієї справи завершений постановленням ухвали про залишення позовної заяви без розгляду, яка судом апеляційної інстанції залишена без змін, а в рамках вже розглянутої цивільної справи чинним законодавством не передбачено можливості розглянути по суті заяву про забезпечення позову або повторного звернення з позовною заявою.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутися з позовною заявою та з заявою про забезпечення позову як до подання позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, проте розгляд вказаних заяв буде проводитись вже в рамках іншої цивільної справи у разі повторного звернення позивача до суду.

За таких обставин, аргументи апеляційної скарги колегія суддів визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення щодо забезпечення позову, не спростовують правильних висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову на стадії, коли розгляд справи вже закінчений, та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.В. Кулікова