Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.О., представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача адвоката ОСОБА_2, представника третьої особи Литвин Л.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелторська компанія «МАСШТАБ» про визнання договору оренди нежилого приміщення недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди приміщення №1 у будинку 194 по проспекту Металургів, м.Маріуполь, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 02 лютого 2017 року. Згодом позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним договір оренди нежилого приміщення №1 від 02 лютого 2017 року, укладений між ТОВ «Ріелторська компанія «Масштаб» та ОСОБА_5.

В обґрунтування позову вказала, що з 1996 року вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_5 та в за цей період ними було спільно набуте приміщення №1 у будинку АДРЕСА_1, яке було оформлене на чоловіка. В 2017 році вона дізналася, що вказане приміщення було передане у користування та укладений договір оренди без її згоди. Після цього вона не змогла знайти порозуміння із сторонами договору та була вимушена звернутися до поліції та суду. Посилаючись на положення статей 60, 65 Сімейного кодексу України, частину 4 статті 369, 203, 215 ЦК України, вказала, що вона, як співвласник сумісного майна, мала давати письмову згоду чоловікові на укладання договору оренди нерухомості, проте такої згоди вона не надавала. Відповідач знав про відсутність її згоди. Укладена одним із подружжя угода пов'язана із розпорядженням спільним майном обох з них, може бути визнана недійсною з мотивів відсутності згоди на це другого з подружжя лише на його вимогу. Наголошує, що відповідач фактично не мав повноважень на вчинення таких дій та допустив порушення законів і прав позивача.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляду справи за її відсутності.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала.

Відповідач в судове засідання не з'явився.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_2, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що ОСОБА_5 є власником нежилого приміщення №1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Вказане приміщення було придбане в період шлюбу, але за кошти, набуті ним від підприємницької діяльності. Тому він передав у оренду належне йому майно, уклавши відповідний договір. Також вказував, що на даний час відсутній предмет спору та права позивачки не порушуються, оскільки у ході розгляду справи 08 травня 2018 року була підписана угода про розірвання спірного договору оренди та нерухоме майно за актом приймання-передачі було повернути орендодавцю. В підтвердження цього було надано додаткову угоду про розірвання договору оренди нежилого приміщенні від 08 травня 2018 року та акт приймання-передачі нежилого приміщення.

Представник третьої особи ТОВ «Ріелторська компанія «МАСШТАБ» Ливтин Л.П. у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Вказувала, що між ТОВ «Ріелторська компанія «МАСШТАБ» та ОСОБА_5 був укладений договір оренди нежилого приміщення. Про відсутність згоди другого із подружжя на укладання договору оренди орендарю не було відомо. Після того, як був поданий позов сторони уклали угоду про розірвання договору оренди та повернули майно власнику. Тому на теперішній час відсутній предмет спору та права позивача не порушуються.

Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що з 03 серпня 1996 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебувають у зареєстрованому шлюбі

В період шлюбу ОСОБА_5 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року було придбано кватиру АДРЕСА_1

Пізніше згідно із рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 березня 2008 року у справі № 2-867/2008 за ОСОБА_5 було визнано право власності на самовільно реконструйовану квартиру №1 в нежиле приміщення і самовільно зведену нежилу прибудову «А1-1», площею 21,0 кв.м, майданчик «а2» в будинку АДРЕСА_1, включивши нежилу прибудову і майданчик до складу реконструйованої квартири.

27 березня 2018 року рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку нежилого приміщення №1 у будинку АДРЕСА_1

Таким чином позивач в березні 2018 року за рішенням суду набула право власності на 1/2 частку нежилого приміщення проспекту Металургів, 194/1 та спільне сумісне майно змінило свій статус на спільне часткове майно.

02 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Ріелторська компанія «МАСШТАБ» був укладений договір оренди нежилого приміщення №1. За даним договором ОСОБА_5 передав у тимчасове користування для розміщення офісу приміщення №1, яке розташоване за адресою:АДРЕСА_1. Розмір орендної плати складається із сплати комунальних послуг.

08 травня 2018 року між сторонами була укладена додаткова угода про розірвання договору оренди нежилого приміщення та на підставі акту приміщення було повернуто орендодавцю - ОСОБА_5

При вирішенні спірного питання щодо законності укладення спірного договору оренди та відсутності на даний час підстав для визнання його недійсним суд виходить із наступних положень законодавства.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (надалі за текстом СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 369 ЦК України, де зазначено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що на час укладення спірного договору оренди приміщення відповідач ОСОБА_5 був власником та перебував із позивачем у зареєстрованому шлюбі. Не погоджувався із тим, що майно є спільною сумісною власністю.

Отже на момент укладення договору оренди з ОСОБА_5 контрагент за таким договором не знав і не міг знати про те, що при укладенні спірного договору згода другого з подружжя відсутня. Так само із правовстановлюючого документу, яким було у відповідача рішення суду від 2008 року про визнання права власності на самовільно реконструйоване та зведене приміщення, ТОВ «Ріелторська компанія «МАСШТАБ», як контрагент за договором оренди, не міг знати про існування прав на приміщення іншого із подружжя.

Після визнання за позивачем рішенням суду права власності на 1/2 частку спірного приміщення сторони за договором ОСОБА_5 та ТОВ «Ріелторська компанія «МАСШТАБ» добровільно уклали угоду про розірвання оскаржуваного договору оренди та повернення предмета оренди.

Таким чином, суд вважає, що право позивача на було порушено, а сторони за договором оренди діяли добросовісно та після виникнення спору подружжя на спільне майно дійшли згоди про розірвання договору оренди та повернення орендованого приміщення.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі статтею 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом ст.ст. 651, 653 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України).

Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди у разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

У даній справі позовні вимоги зводяться до визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, який сторони вже розірвали, а майно повернули, тобто зобов'язання за спірним договором є припиненими, а права позивача відновленими.

Враховуючи зазначене визнання договору оренди недійсним на даний час є неможливим і такий спосіб захисту не буде відповідати існуючим обставинам справи.

Крім того при розірваному договорі оренди, який був укладений з порушенням - без згоди одного із подружжя, співвласник має право на захист своїх прав шляхом стягнення половини виручених доходів або майна, отриманого від наймача за укладеним договором оренди.

Тому, з огляду на сукупність установлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано доказів, які б вказували на порушення його прав та інтересів розірваним договором оренди, а також про свідому недобросовісність сторін при його укладанні, або укладення договору оренду всупереч сімейним інтересам.

Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та у задоволені позову слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача

На підставі виклеєного, керуючись статтями 12, 81, 89, 247, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелторська компанія «МАСШТАБ» про визнання договору оренди нежилого приміщення недійсним, відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 10 серпня 2018 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов