Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 753/7085/15-ц

провадження № 61-17215св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року у складі судді Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визначення місця проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним, як батьком, за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову зазначив, що він з відповідачем є колишнім подружжям, від шлюбу мають сина ОСОБА_5. Починаючи з червня 2015 року сторони проживають за різними адресами, відповідач не спроможна матеріально забезпечувати дитину, надавати йому достатній та всебічний розвиток, створювати належні житлові умови. Він не довіряє колишній дружині у вихованні сина, вважає її поведінку аморальною, вона зловживає алкоголем. З червня 2014 року відповідач у добровільному порядку залишила спільне місце проживання сім'ї й переїхала жити до іншого житла, яке орендує, при цьому залишила сина з ним, й з цього часу не спілкуються з дитиною; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, не цікавиться його життя, не забезпечує матеріально, й рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання дитини не виконує, свідомо не приймає участі у його вихованні та утриманні. Наразі він одноособово утримує сина, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо. Відповідач не має постійного місця роботи, стабільного заробітку (доходу), власного житла, дитина протягом понад року проживає з ним за вказаною адресою, тому, на його думку, задля забезпечення належним умов розвитку дитини є підстави визначити місце проживання з саме ним, як батьком, який з червня 2014 року одноособово піклується про дитину.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним чотирнадцятирічного віку, з батьком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що з червня 2014 року позивач одноособово утримує сина, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчуванням, освітою тощо, а мати дитини самоусунулася від вказаних цих обов'язків, при цьому, не має постійного місця проживання, офіційно згідно трудового договору прийнята на роботу лише з 19 листопада 2015 року.

Не погодившись з рішенням районного суду, 20 лютого 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав до суду апеляційну скаргу, в якій також заявив клопотання про поновлення строку на оскарження вказаного рішення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2017 року наведені апелянтом підстави пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення визнано неповажними, а апеляційну скаргу відповідно до вимог частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, залишено без руху для наведення заявником інших підстав для його поновлення указаного строку.

05 квітня 2017 року до Апеляційного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_6 про усунення недоліків, в якій апелянт виклала нове клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року та у відкритті апеляційного провадження на указане судове рішення відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважними.

16 травня 2017 року ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року,в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права,просять зазначене судове рішенняскасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 дізналась про наявність рішення суду першої інстанції 14 лютого 2017 року, а копію вказаного судового рішення отримала лише 15 лютого 2017 року. Представник відповідача ОСОБА_9 діяла недобросовісно, оскільки не повідомила довірителя про отримання нею копії рішення суду першої інстанції. Апеляційним судом порушено право відповідача на судовий розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали № 753/7085/15-ц із Дарницького районного суду м. Києва.

У червні 2017 року від ОСОБА_4 на адресу суду надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7, в яких заявник просив указану касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року указана цивільна справа передана на розгляд Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Судом установлено, що 19 листопада 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва постановлено рішення у зазначеній цивільній справі.

ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_10 були присутні в судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частини указаного рішення суду першої інстанції.

Копію повного тексту оскаржуваного рішення представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 отримала 27 листопада 2015 року.

Не погодившись з рішенням районного суду, 20 лютого 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав до суду апеляційну скаргу, з пропуском строку на апеляційне оскарження, встановленим статтею 294 ЦПК України 2004 року.

В апеляційній скарзі заявник просив поновити строк на апеляційне оскарження, та вказував на те, що відповідач дізналася про наявність оскаржуваного судового рішення 14 лютого 2017 року, а копію вказаного рішення отримала лише 15 лютого 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 березня 2017 року причини пропуску строку на апеляційне оскарження, що наведені заявником, визнані неповажними. Апеляційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року залишено без руху, відповідно до вимог частини статті 297 ЦПК України 2004 року.

Постановляючи указану ухвалу, апеляційний суд зазначив, щооскільки представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 отримала копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції 27 листопада 2015 року і вона діяла не від свого імені, а від імені ОСОБА_6, тому з 27 листопада 2015 року відповідач була обізнана зі змістом рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, але апеляційну скарну подала із значним пропуском строку на оскарження (1 рік і майже 3 місяці).

05 квітня 2017 року до Апеляційного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_6 про усунення недоліків, в якій апелянт просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року та зазначила, що не отримувала будь-яких рішень, будучи юридично необізнаною, хоч і мала представника, однак останній діяв не в її інтересах та не повідомляв про наявність у нього будь-яких судових рішень, що позбавило її можливості оскаржити ці рішення суду.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року та у відкритті апеляційного провадження на указане судове рішення відмовлено.

При цьому апеляційний суд зауважив, що поважних причин пропуску процесуального строку апелянтом не наведено, а ухвала апеляційного суду не може обґрунтовуватись припущеннями наявності поважних причин пропуску строку на оскарження, які не підтверджені доказами по справі.

Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З матеріалів справи вбачається ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_10 були присутні в судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, отже відлік строку на апеляційне оскарження розпочався з 20 листопада 2015 року.

Крім того, копію повного тексту оскаржуваного рішення представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 отримала 27 листопада 2015 року.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 рокуапеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України).

Передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07 липня 1989 року).

Матеріали справи не містять доказів того, що з моменту винесення рішення суду першої інстанції (19 листопада 2015 року) до моменту подання апеляційної скарги, ОСОБА_6 особисто зверталась до суду із заявами про видачу копії оскаржуваного судового рішення. Не надано й доказів наявності перешкод для отримання ОСОБА_6 копії оскаржуваного рішення протягом тривалого часу.

Доводи касаційної скарги про недобросовісну поведінку представника ОСОБА_9 щодо неповідомлення довірителя про отримання нею копії рішення суду першої інстанції, нічим не підтверджені, а тому не приймаються судом.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що вибір представника залежить лише від власної волі довірителя.

Вказані обставини не пов'язані із непереборними та об'єктивними причинами, які перешкоджали чи могли бути перешкодою для подачі апеляційної скарги у строки, визначенні чинним законодавством України.

Процесуальний закон зобов'язує осіб, які беруть участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Посилання заявників у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом порушено право відповідача на судовий розгляд справи в суді апеляційної інстанції,Верховний Суд вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Встановлення процесуальним законом строків на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та реалізація судом дискреційних повноважень щодо вирішення питання про наявність підстав для поновлення таких строків, не є порушенням прав заявника.

Отже, апеляційний суд постановляючи оскаржувану ухвалу, діяв у відповідності до норм частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, тому права заявника жодним чином не порушені.

Таким чином, за обставин цієї справи суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність поважних причин пропуску процесуального строку, а відповідно і відсутність підстав для поновлення пропущеного ОСОБА_6 більше ніж на рік строку на апеляційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року та відмову у відкритті апеляційного провадження.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик