Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/3086/17

провадження № 61-29227св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року у складі суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., Панченка М.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовано тим, що з 04 серпня 2007 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2017 року. За час шлюбу сторонами набуто майно, а саме: кошти у сумі 20 000,00 доларів США, які були розміщені на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_5; відсотки за цим депозитом у сумі 1 091,00 доларів США та матеріальні цінності на суму 229 555,62 грн, які залишились у квартирі відповідача. Відповідно до положень статей 69, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) він має право на 1/2 частину спільного депозиту з процентами у сумі 10 545,50 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 01 жовтня 2016 року складає 273 528,05 грн, та компенсацію 1/2 частини вартості спільного майна у сумі 114 777,81 грн. ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача 388 305,86 грн грошових коштів та вирішити питання розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 серпня 2017 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що набуте під час шлюбу спірне майно залишилось у користуванні відповідача, а надана роздруківка з мережі Інтернет не підтверджує, що кошти, які зняті з депозитного рахунку у листопаді 2016 року, не використані на потреби сім'ї, оскільки на той час позивач та відповідач ще проживали як подружжя. Розрахунок вартості спільного майна подружжя проведено без урахування часу, протягом якого воно перебувало у їх користуванні. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, тому відповідно до частини другої статті 184, частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 та частини першої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 60, 63, 69, 70, 71 СК України позов задоволенню не підлягає.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про поділ грошових коштів скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 273 253,94 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову в частині стягнення компенсації вартості частки майна, яке залишилось у квартирі АДРЕСА_1 необхідно відмовити через недоведеність, оскільки такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу коштів та задовольняючи позов у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не надала належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що частину депозитних коштів їй дали її батьки, а тому вони не є спільним майном подружжя, а також не довела що позивачу повернуто частину грошових коштів у сумі 9 200,00 доларів США. Тому за відсутності доказів використання спірних коштів відповідачем в інтересах сім'ї, апеляційний суд дійшов висновку про помилковість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про поділ грошових коштів.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

08 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5

23 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми чинного законодавства. Зокрема, судове рішення не відповідає положенням статей 213, 214, 215 ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року), якими передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, суд повинен встановити всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та витребувати докази на їх підтвердження. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми пункту 3 частини першої статті 57 та статті 60 СК України, не дав належної правової оцінки доводам ОСОБА_5 про те, що з позивачем вона не проживає разом з початку 2016 року, а депозитний рахунок відкрито лише 21 травня 2016 року. Спірні грошові кошти належали її батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про походження та належність яких свідчать виписки з карткового рахунку її батька.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на те, що кошти, розміщені на депозитному рахунку є спільною сумісною власністю подружжя та є спільними заощадженнями. Сторони вели спільне господарство до 01 жовтня 2016 року. Відповідач змусила позивача переоформити на неї депозит та переписати на неї квартиру, погрожуючи забрати дитину в інше місто та розірвати шлюб. Дохід позивача підтверджує походження коштів за депозитним рахунком, що підтверджується випискою банку.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують висновки апеляційного суду з огляду на таке.

Судами встановлено, що 04 серпня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 січня 2017 року. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_2.

Згідно з договором дарування квартири від 16 вересня 2016 року позивач подарував відповідачу 1/2 частину цієї квартири. Відповідно до пункту 3 цього договору, спільна сумісна власність на квартиру виникла у сторін у зв'язку з придбанням її під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення компенсації вартості частки майна, яке залишилось у квартирі, суди першої та апеляційної інстанцій виходили с того, що позивачем не доведено дійсну вартість майна на момент розгляду справи та його індивідуальні ознаки, необхідні для його ідентифікації чого сторони не заперечують.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 СК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК Українита статті 372 ЦК України.

Згідно з частини першої статті 70 СК Україниу разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини першої статті 71 СК Українивизначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права ( стаття 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Перевіряючи обставини справи, суд апеляційної інстанції встановив, що у травні 2016 року на депозитний рахунок відповідача зараховано грошові кошти в сумі 20 001,00 доларів США, на які нараховано 1 091,00 доларів США відсотків, що підтверджується випискою з депозитного рахунку, відкритого у відділенні Ощадбанку на ім'я відповідача.

Апеляційний суд зазначив, що відповідач не заперечувала, що частина вказаних коштів є спільною сумісною власністю.

Апеляційним судом встановлено, що у період припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін, з 23 листопада по 26 листопада 2016 року ОСОБА_9 знято з депозитного рахунку грошові кошти на загальну суму 20 024,00 доларів США ( 9 500,00 доларів США + 9 500,00 доларів США + 1 024,00 доларів США), а 18 березня 2017 року - 1000,00 доларів США.

Апеляційний суд виходив з того, що відповідач не надала належних і допустимих доказів, що частина внесених на депозитний рахунок коштів не є спільним майном подружжя, а також, що позивачу було повернуто кошти в сумі 9 200 доларів США.

Суд апеляційної інстанції відхилив і надану ОСОБА_9 переписку у вайбері «за исключением, что сума 9200». Позивач факт отримання вказаних грошових коштів заперечував.

Апеляційним судом також відхилено доводи відповідача про те, що грошові кошти, зняті нею з депозитного рахунку у листопаді 2016 року, використані на потреби сім'ї.

Судом апеляційної інстанції перевірені та відхилені доводи ОСОБА_5 про те, що грошові кошти, внесені нею на депозитний рахунок, належали її батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про походження та належність яких свідчать виписки за картковим рахунком її батька, оскільки, як відповідач не заперечувала, що частина коштів на її депозитному рахунку є спільним сумісним майном подружжя. Надані відповідачем банківська виписка містить інформацію лише про рух коштів на рахунку її батька і не свідчить про надання їй її батьками коштів в іноземній валюті.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не встановлює обставини справи та не дає оцінку доказам у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду апеляційної інстанцій не впливають, оскільки не спростовують встановлені ним обставини справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г. І. Усик