Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 639/1384/17

провадження № 61-30330св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Управління соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 червня 2017 року у складі судді Гаврилюк С. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Кружиліної О. А., Кіся П. В.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року Управління соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації (далі - УСЗН Балаклійської РДА) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування отриманої тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2009 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 липня 2009 року та до повноліття дітей. Проте, вказане рішення суду ОСОБА_3 не виконував у зв'язку із чим відповідно до Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року № 189, статті 5 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», ОСОБА_7 за її заявою була призначена тимчасова державна допомога на період з 01 червня 2010 року. Відповідно до довідки державної виконавчої служби Балаклійського районного управління юстиції у Харківській області від 04 серпня 2015 року № 7166 ОСОБА_3 відновив сплату аліментів на утримання дітей.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь УСЗН Балаклійської РДА суму боргу 37 584,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь УСЗН Балаклійської РДА суму боргу за період з 01 березня 2014 року по 31 січня 2015 року в розмірі 8 487,60 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позовні вимоги підлягають задоволенню в межах строку позовної давності.

20 жовтня 2017 рокуУСЗН Балаклійської районної державної адміністрації подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій помилково застосовано строк позовної давності, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами випливають із сімейних відносин та до таких відносин у відповідності до частини першої статті 20 СК України, позовна давність не застосовується.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_5 у період з 01 грудня 2009 року по 01 серпня 2015 року не отримувала аліментів з ОСОБА_3, що підтверджено довідками відділу Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі відділі Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ) від 15 червня 2010 року № 5149, 26 січня 2011 року № 188, 26 липня 2011 року № 56/53,

16 серпня 2011 року № 63/61, 24 січня 2012 року №386, 16 лютого 2012 року

№ 1457, 17 липня 2012 року № 7800, 14 серпня 2012 року № 8255, 14 лютого

2013 року № 4148, 14 лютого 2013 року № 4297, 20 серпня 2013 року № 15620,

18 лютого 2014 року № 2199, 18 лютого 2014 року № 2198, 19 серпня 2014 року

№ 13029, 19 серпня 2014 року № 13030, 09 лютого 2015 року № 985, 09 серпня

2015 року № 984, 04 серпня 2015 року № 7166.

Рішенням УСЗН Балаклійської РДА про призначення допомоги сім'ям з дітьми ОСОБА_5 була призначена тимчасова державна допомога з 01 червня

2010 року.

Відповідно до пункту 10 Порядку про призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року № 189, виплата тимчасової допомоги припиняється у разі виявлення обставин, що свідчать про можливість одного з батьків утримувати свою дитину.

У період з 01 серпня 2015 року по 01 лютого 2016 року ОСОБА_3 сплачував аліменти на користь ОСОБА_5 для утримання неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено довідкою відділу Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ від 02 лютого 2016 року № 725.

08 серпня 2015 року УСЗН Балаклійської РДА ОСОБА_3 було направлено повідомлення про припинення виплати державної соціальної допомоги та запропоновано повернути переплачену допомогу у розмірі 37 584,00 грн.

Пунктом 12 Порядку про призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року № 189, передбачено, що якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину або місце проживання (перебування) одного з батьків встановлено, що у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган соціального захисту населення звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 України).

Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача суми сплаченої тимчасової допомоги в межах строку позовної давності, про застосування якої в суді першої інстанції заявив відповідач, а позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів щодо поважності причин пропуску звернення до суду з указаним позовом.

Доводи касаційної скарги про те, що на спірні правовідносини не поширюється строк позовної давності є помилковими, оскільки відповідно до статті 20 СК України саме до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Разом з тим, даний спір виник між суб'єктом владних повноважень та фізичною особою щодо стягнення призначеної тимчасової допомоги, що не відноситься до сімейних правовідносин.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційна скарга без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило