Ухвала

Іменем України

17 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 360/1413/16-ц

провадження № 61-44221ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у складі судді Міланіч А. М. та постанову Апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Сліпченка О. І., Гуля В. В. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що 03 вересня 1994 року до 06 вересня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей.

За час перебування в шлюбі сторони придбали наступне нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,12 га для ведення садівництва, яка розташована на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області в садовому товаристві «Росінка» (далі - СТ «Росінка») вартістю 69 000 грн, земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с.Кищинці Фастівського району Київської області по вул. Леніна, 18-А та земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою вартістю 100 000 грн обидві.

Оскільки в добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного нерухомого майна, позивач просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області в СТ «Росінка», а за відповідачем залишити право власності на інші дві земельні ділянки.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя, ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка розташована на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області в садовому товаристві «Росінка».

В іншій частині позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що розташовані в с. Кищинці Фастівського району Київської області земельні ділянки були передані у власність відповідача за рішенням органу місцевого самоврядування в порядку безоплатної приватизації, а отже є її особистою приватною власністю і не можуть бути включені до спільного сумісного майна подружжя та не підлягають поділу, а земельна ділянка, що розташована на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області у СТ «Росінка», набута у власність під час шлюбу і є об'єктом спільної сумісної власності сторін, а тому підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що суди не з'ясували походження грошових коштів, за які було придбано земельну ділянку, що розташована на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області. Ці кошти були надані особисто позивачу його матір'ю.

Доводів в частині вирішення позову про поділ іншого майна подружжя, окрім земельної ділянки, що розташована на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області, касаційна скарга не містить.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що 30 січня 2007 року, в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу сторонами була набута у власність земельна ділянка загальною площею 0,1200 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області в СТ «Росінка», яка була оформлена на ОСОБА_5

Згідно з вимогами частини першої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Вирішуючи спір в частині поділу земельної ділянки, що знаходиться на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області, суди правильно виходили з того, що позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на це нерухоме майно. Так, відсутні докази на підтвердження тих обставин, що грошові кошти, за рахунок яких придбано це майно, є особистими коштами ОСОБА_4, які йому дала його мати.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не обробляє спірну земельну ділянку, яка знаходиться в занедбаному стані, що на думку позивача є доказом незацікавленості відповідача у цьому майні та підставою відступити від принципу рівності часток подружжя, не є правовою підставою для відмови у задоволенні позову про поділ цього майна, а тому не приймаються колегією суддів до уваги.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно застосувавши вищенаведені положення закону, дотримавшись норм ЦПК України, дійшов правильного висновку про спільність права власності подружжя на спірне нерухоме майно - земельну ділянку, що знаходиться на території Луб'янської сільської ради Бородянського району Київської області, та поділив його відповідно до норм статей 60, 61, 69 СК України.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта