ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 665/262/17

провадження № 61-12897св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Пилипенко І. О., та рішення апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Вейтас І. В., Колісніченка А. Г., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірною та зобов'язання її спростувати, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що ОСОБА_5, який проживає на території Преображенської сільської ради Чаплинського району Херсонської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 під час спілкування з журналістами програми «Територія закону» і газети «Наша версія» на їх запитання з приводу інформації щодо, так званого, «рейдерського перерозподілу землі», повідомив наступне: «Коли ОСОБА_4 порубав нам шланг за те, що ми поливали власну картоплю водою, за яку платили, я звертався до поліції, писав скарги на дії селищного голови. А він одного разу сказав - до тебе приїжджали на Будьоне вночі, скажи спасибі, що я тебе пожалів тоді, але якщо будеш сперечатись, то прийдуть ще. А я колись купував цю хату, біля ОСОБА_4. Лише його теща знала, що в мене була велика сума грошей. І вночі на нас напали в масках з ножами. Вимагали саме ту суму, за яку я домовився із покупцем за цю хату. Думаю, що то були його люди».

Дані висловлювання відповідача процитували засоби масової інформації (далі - ЗМІ) - газета «Наша версія», інтернет-видання «Наша версія»

(http://n-v.com.ua).

Позивач вказував, що дані висловлювання є недостовірною інформацією, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Висловлювання відповідача містять дані про погрози фізичною розправою з боку позивача, а також про причетність позивача до злочинного угрупування. Таким чином, вказана інформація є негативною, принижує соціальну оцінку громадської та професійної діяльності позивача, тому порушує право позивача його честь та ділову репутацію.

Просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує його гідність та ділову репутацію, поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію про те, що «Коли ОСОБА_4 порубав нам шланг за те, що ми поливали власну картоплю водою, за яку платили, я звертався до поліції, писав скарги на дії селищного голови. А він одного разу сказав - до тебе приїжджали на Будьоне вночі, скажи спасибі, що я тебе пожалів тоді, але якщо будеш сперечатись, то прийдуть ще. А я колись купував цю хату, біля ОСОБА_4. Лише його теща знала, що в мене була велика сума грошей. І вночі на нас напали в масках з ножами. Вимагали саме ту суму, за яку я домовився із покупцем за цю хату. Думаю, що то були його люди».

ОСОБА_4 також просив зобов'язати відповідача протягом 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію шляхом оголошення у ЗМІ, які опублікували дану недостовірну інформацію (газеті «Наша Версія», інтернет-виданні «Наша Версія»

(http://n-v.com.ua)), наступного повідомлення: «ОСОБА_4 погроз фізичною розправою на адресу мешканця ОСОБА_5 не висловлював, а також не відповідають дійсності твердження про причетність ОСОБА_4 до злочинного угрупування». Стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.

Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що принижує гідність та ділову репутацію ОСОБА_4, інформацію, поширену ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтернет-виданні «Наша версія», а саме: «Коли ОСОБА_4 порубав нам шланг за те, що ми поливали власну картоплю водою, за яку платили, я звертався до поліції, писав скарги на дії селищного голови».

Зобов'язано ОСОБА_5 протягом 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену ним ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію шляхом оголошення у ЗМІ - в інтернет-виданні «Наша версія». Стягнено з ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди 500 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 672 грн. У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його часткової доведеності та обґрунтованості.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2017 року рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не залучив до участі у розгляді справи належного відповідача (автора, редакцію відповідного засобу масової інформації, інтернет-видання, тощо), який поширив вказану позивачем інформацію, та який у разі доведення обґрунтованості позовних вимог зобов'язаний її спростувати у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, вирішивши таким чином питання про права і обов'язки осіб, не залучених до участі у розгляді справи.

У червні 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що суди не врахували презумпції добропорядності особи, та того, що відповідач не довів достовірності поширеної ним інформації; оціночні судження висловлені відповідачем в брутальній, принизливій формі, тому на відповідача повинен бути покладений обов'язок відшкодувати моральну шкоду; висновок апеляційного суду зроблено з порушенням норм процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач ОСОБА_5 посилається на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 8 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У 2018 році вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_4 на час виникнення спірних правовідносин був сільським головою Преображенської сільської ради Чаплинського району Херсонської області.

Відповідач ОСОБА_5 - депутат цієї ж сільської ради.

Суд першої інстанції також встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтернет-виданні «Наша версія» надруковано статтю «Херсонщину поглинув рейдерський перерозподіл землі» і на запитання журналіста ОСОБА_5 відповів наступне: «Коли ОСОБА_4 порубав нам шланг за те, що ми поливали власну картоплю водою, за яку платили, я звертався до поліції, писав скарги на дії селищного голови. А він одного разу сказав - до тебе приїжджали на Будьоне вночі, скажи спасибі, що я тебе пожалів тоді, але якщо будеш сперечатись, то прийдуть ще. А я колись купував цю хату, біля ОСОБА_4. Лише його теща знала, що в мене була велика сума грошей. І вночі на нас напали в масках з ножами. Вимагали саме ту суму, за яку я домовився із покупцем за цю хату. Думаю, що то були його люди».

Ухваливши рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вважав, що висловлювання ОСОБА_5, викладені в інтернет-виданні, є неправдивими твердженнями, недостовірною інформацією у розумінні статті 277 ЦК України; при цьому ОСОБА_5 не довів, що його висловлювання є оціночними судженнями, за які не настає відповідальність, передбачена частинами шостою, сьомої статті 277 ЦК України, отже права позивача мають бути відновлені в обраний ним спосіб.

Скасувавши рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позов подано до неналежного відповідача.

Касаційний суд погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно з частиною першою статті 3, статтею 4 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Як вбачається зі змісту статей 33, 119 ЦПК України у цій же редакції Кодексу, обов'язок визначати відповідача у справі покладається на позивача. Належність відповідача визначається, перш за все, нормами матеріального права.

Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Таким чином, сторонами в цивільній справі є особи, які перебувають між собою в матеріальних правовідносинах, в яких об'єктивному праву одного відповідає суб'єктивний обов'язок іншого.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідачами у справі про захист честі і гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» саме редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.

У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації.

У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Позивачем у даній справі способом захисту обрано спростування інформації, поширеної через мережу Інтернет, тому апеляційний суд вірно встановив, що належним відповідачем у такому разі є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, тобто особи, яких позивач повинен був установити та зазначити в позовній заяві як відповідачів (пункт другий частини другої статті 119 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Оскільки суд першої інстанції не залучив до участі у розгляді справи належного відповідача - автора, редакцію відповідного засобу масової інформації - інтернет-видання, через який було поширено вказану позивачем інформацію, та який у разі доведення обґрунтованості позовних вимог зобов'язаний її спростувати у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, апеляційний суд дійшов вірного висновку про вирішення судом першої інстанції питання про права і обов'язки осіб, не залучених до участі у розгляді справи; суд апеляційної інстанції згідно чинного законодавства позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду залучати до участі у справі осіб, які не брали участі у справі у суді першої інстанції, що за змістом статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Касаційний суд погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Щодо посилання на рішення Європейського Суду з прав людини у справі за позовом Лінгенса від 8 липня 1986 року (№ 12/1984/84/131), то слід зазначити, що вказана справа стосувалась захисту права на свободу вираження своїх поглядів, передбаченого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме журналіста, заявника у цій справі, який опублікував у віденському журналі дві статті щодо політичної особи, і ця політична особа вважала, що деякі фрагменти статей є наклепом на неї. У зв'язку з цим суд нагадав, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи.

Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу.

Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених, inter alia, для захисту репутації інших осіб, на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх.

Крім того, свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить у самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція.

Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань.

Отже, у цьому рішенні йдеться саме про те, що інформація, яка публікується в засобах масової інформації, захищається як свобода преси.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій щодо установлених ним обставин справи і містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки.

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій без змін з підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик