АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1764/16Головуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/789/562/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровський М. В., Сташків Б. І.,

секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін - позивача ОСОБА_1 і його представника

адвоката ОСОБА_2, представника АКБ "Укрсоцбанк" адвоката Панченка Д.В., відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 601/1764/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 березня 2018 року, ухваленого суддею Варневич Л.Б., в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк", ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача - служба у справах дітей Кременецької районної державної адміністрації, третя особа - приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Михайлова Галина Василівна про визнання недійсним іпотечного договору,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтовування якого зазначив, що при укладенні іпотечного договору було порушено права його малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з народження, на час укладення договору й по даний час проживає у квартирі, що стала предметом іпотеки.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, неповним з'ясуванням обставин справи та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не перевірив наявності у його малолітнього сина права користування житлом, що стало предметом іпотеки, не встановив місця фактичного проживання сина на час укладення оспорюваного договору, не з'ясував, чи існує фактичне порушення законних прав та інтересів дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Вказує, що його малолітній син ОСОБА_8 з народження - ІНФОРМАЦІЯ_6 року і по даний час постійно проживає у квартирі, 1/2 якої на праві власності належить його матері ОСОБА_6, та проживав у цій квартирі на час укладення договору іпотеки.

На думку апелянта, відсутність реєстрації місця проживання у квартирі, що є предметом іпотеки, на час укладення оспорюваного договору, не може бути підставою для висновку суду про те, що дана квартира не перебувала у користуванні його сина.

Звертає увагу на неврахування Кременецьким районним вимог ст.17 ЗУ "Про охорону дитинства", ч.6 ст.203 ЦК України в частині, що передача в іпотеку квартири, яка є єдиним житлом малолітньої дитини - інваліда, без згоди ОСОБА_1, як законного представника дитини, та згоди органу опіки та піклування, порушує права дитини, оскільки може призвести до її виселення у випадку порушення боргових зобов'язань позичальниками.

Також вважає, що судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено у задоволенні його клопотання про допит свідків, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені у ній.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Зазначають про визнання ними апеляційної скарги в повному обсязі та не заперечують щодо виклику свідків згідно клопотання апелянта.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ "Укрсоцбанк" - ОСОБА_10 заперечив відносно задоволення такої, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду - законним і таким, що скасуванню не підлягає. Вказує, що на час підписання спірного іпотечного договору позивачем надавалися банку довідка про склад сім'ї, копія "Будинкової книги для проживання громадян", які проживають в квартирі за адресою АДРЕСА_1 та копія свідоцтва про право власності на житлову квартиру, яка передавалась в іпотеку, згідно яких на момент підписання спірного іпотечного договору у квартирі не був зареєстрований неповнолітній син. Після надання квартири в іпотеку ОСОБА_6 та ОСОБА_4 без дозволу Іпотекодержателя, в порушення вимог п.п. 2.1.2-2.1.4 Договору іпотеки від 15.02.2008 року прописали в даному житловому приміщенні неповнолітню дитину. Вважає, що надані ОСОБА_1 довідки з житлової контори та Акт перевірки факту проживання його сина за даною адресою не є належним доказом, оскільки засвідчують даний факт тільки станом на 2016 рік, а не на дату укладання іпотечного договору. Надана до суду копія Домової книжки в якій зазначено, що зняrгя 30.01.2008 року з реєстрації його сина ОСОБА_8 в дійсності не відбувалась, оскільки мала помилка, допущена працівником паспортного столу, не може бути належним доказом у справі, оскільки виправлення даної помилки не було здійснено згідно вимог чинного законодавства, а саме: таке проведене без зазначення дати виправлення помилки, а факт її виправлення не було засвідчено печаткою начальника паспортного столу. Звертає увагу на те, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Крім цього вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, так як про факт укладення договору іпотеки майнових прав Позивач дізнався ще 15.02.2008 року, коли давав згоду у нотаріуса на укладання даного іпотечного договору і з цього часу його не оскаржував. Тобто, з урахуванням вимог ст.257 ЦК України перебіг строків позовної давності закінчився ще 15 лютого 2011 року, оскільки про порушення свого права позивач довідався в день надання нотаріально посвідченої згоди на укладення договору іпотеки.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала поданий, у тому числі, нею відзив, пояснивши, що після звернення до неї сина від першого шлюбу її зятя ОСОБА_5, вона погодилась бути іпотекодавцем за договором про отримання ним для ремонту, належної їй на праві власності квартири кредиту. У зв'язку з необхідністю отримання кредиту, вона без відому батьків малолітнього ОСОБА_8, взяла будинкову книгу й у паспортному столі виписала онука, не зважаючи на те, що останній проживав у належній їй та її доньці квартирі з народження й проживає у ній по даний час. А через деякий проміжок часу знову пішла в паспортний стіл, де й було зроблено відмітку, що дитина виписана помилково.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи відповідач ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Михайлова Г.В., представник третьої особи Служби у справах дітей Кременецької райдержадміністрації, у судове засідання не з'явилися, що у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що на момент укладання договору іпотеки права малолітнього ОСОБА_8, який не був зареєстрований у спірній квартирі, не були порушені, а також з того, що з того, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, беручи до уваги наступне.

Так, судом встановлено, що 15 лютого 2008 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Г.В., за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку в якості забезпечення виконання основного зобов'язання за договором кредиту, укладеним між Банком та ОСОБА_5, квартиру загальною площею 52,5 кв.м., що знаходиться за адресою вул.Льотчиків Визволителів,39 м.Кременець Тернопільської області (а.с.4-5).

Дана квартира належить на праві спільної приватної власності дружині позивача - ОСОБА_6 та його тещі ОСОБА_4 (а.с.6-7, 69-70).

Станом на 14.07.2016 року за адресою АДРЕСА_1 проживали та значились зареєстрованими ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1

Батьками малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_6 (а.с.11).

Малолітній ОСОБА_8 у квартирі, що була предметом іпотеки був зареєстрований з 10.02.2004 року, однак 31.01.2008 року був знятий з реєстрації за вказаною адресою (а.с.14, 17-18).

На час укладення з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договорів іпотечного майна, тобто станом на 15.02.2008 року малолітній ОСОБА_8 у спірній квартирі не був зареєстрований. Відповідні відомості, підтверджені довідкою про склад сім'ї за № 0676 від 31.01.2008 року та копією будинкової книги з відповідною відміткою містяться у кредитній справі Банку (а.с.65,66, 68).

Згідно даних УДМС України в Тернопільській області від 30.11.2017 року ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 не значиться (а.с.197).

У відповідності до вимог ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнається недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Отже, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно вимог ч.ч.2, 3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч.ч.4, 5 ст.177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного суду України від 20.01.2016 року в справі № 6-2940цс15 та від 11.05.2016 року в справі № 6-806цс16 норма ст.177 СК України, ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Встановивши, що малолітній син позивача у справі на час укладення кредитного договору був знятий з реєстрації у квартирі, а саме - з метою отримання кредитних коштів без отримання відповідної згоди органу опіки та піклування, що свідчить про недобросовісність дій його матері, з якою укладався договір іпотеки, а також - відсутність недобросовісності дій Банку, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов в до вірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання укладеного між Банком з однієї сторони та матір'ю малолітнього сина позивача і бабусею, з іншої сторони договору іпотеки недійсним за позовом батька дитини.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності рішення суду з посиланням на те, що суд не перевірив наявності у його малолітнього сина права користування житлом, що стало предметом іпотеки, не встановив місця фактичного проживання сина на час укладення оспорюваного договору, не з'ясував, чи існує фактичне порушення законних прав та інтересів дитини внаслідок укладення договору іпотеки колегія суддів вважає безпідставними, як такі, що спростовуються змістом оскаржуваного рішення, з якого вбачається, що встановивши обставини, що мають значення для справи, а саме факт відсутності реєстрації малолітньої дитини на час укладення договору, факт відсутності недобросовісності дій банку, суд прийшов до висновку про те, що права позивача внаслідок неотримання на укладення договору згоди органу опіки та піклування порушені не були.

Такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів є й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неврахування судом першої інстанції факту проживання його малолітнього сина у спірній квартирі з народження (з ІНФОРМАЦІЯ_6 року і по даний час), оскільки за недоведеності позивачем того факту, що його дружина ОСОБА_6, укладаючи договір іпотеки діяла добросовісно (повідомила банк, що у спірній квартирі проживає також її малолітній син (хоч би й без реєстрації) або ж дитина була виписана перед укладенням договору за ініціативою банку (що свідчило б про наявність недобросовісності у діях останнього), а також, що даним договором порушуються права малолітньої дитини в суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог. Натомість, на думку колегії суддів, з урахуванням п.1.6 договору іпотеки, на підставі якого мати дитини дає гарантії відсутності прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки, тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, а також з урахуванням факту зняття малолітньої дитини з реєстрації у спірній квартирі за два тижні до укладення договору іпотеки, про що матері, як співвласнику квартири не могло не бути відомо, є усі підстави вважати, що саме мати дитини діяла недобросовісно укладаючи оспорюваний договір.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги позивача в частині порушення судом норм матеріального права, що полягає у незастосуванні до спірних правовідносин вимог ст.17 ЗУ "Про охорону дитинства", ч.6 ст.203 ЦК України, що передбачають наявність порушення прав малолітньої дитини за умови передачі в іпотеку квартири, яка є єдиним її житлом без згоди батька, як законного представника дитини та згоди органу опіки та піклування з посиланням на можливе виселення дитини у випадку порушення боргових зобов'язань позичальником, оскільки: по-перше, вказані норми законів не передбачають згоди іншого з подружжя для укладення договору іпотеки у випадку, якщо іпотечне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а по-друге, вказані норми законів не поширюються на правовідносини в частині договірних зобов'язань між Банком та ОСОБА_4, яка не являється ні матір'ю, ні особою яка замінює батьків у розумінні вимог закону, а тому згода органу опіки та піклування при передачі ОСОБА_4 в іпотеку своєї 1/2 частки квартири не вимагалася. Що стосується порушення прав малолітнього з посиланням на порушення його житлових прав внаслідок можливого виселення дитини з квартири у випадку порушення зобов'язань позичальником, то апелянтом не наведено жодних підстав, передбачених ЗУ "Про іпотеку" (з посиланням на відповідні докази), згідно яких його малолітнього сина може бути виселено з іпотечного майна без надання іншого житлового приміщення.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених Кременецьким районним судом письмових доказів, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом повно встановлені обставини, що мають значення для справи, таким обставинам дана належна правова оцінка, а тому рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте у відповідності до вимог матеріального та процесуального права, з підстав, наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.35 ч.1; 259 ч.ч.1, 2, 6, 8; 372 ч.2; 374 ч.1 п.1; 375 ч.1; 381 ч.ч.1, 3; 382 ч.ч.1, 2; 384 ч.1; 389 ч.1 п.1; 390 ч.1; 391 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 9 березня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 липня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи