Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 344/10606/15-ц

провадження № 61-17625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року у складі судді Горблянського Я. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань, взятих за кредитним договором від 09 липня 2007 року № 1252pv-07, у відповідача перед банком утворилася заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами в сумі 91 219,09 доларів США, а також нарахована пеня в розмірі 12 788 453,38 грн, які станом на час розгляду справи є непогашеними.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2007 року № 1252pv-07 у розмірі 4 072 995,04 грн. У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач належним чином не виконує зобов'язань визначених кредитним договором, порушує умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, тому наявні підстави для стягнення із неї заборгованості.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду першої інстанції, 15 травня 2017 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

31 травня 2017 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року у цій справі відмовлено на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є неповажними.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; рішення суду першої інстанції надіслано заявнику поза межами строку на апеляційне оскарження, встановленого частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року. Заявник не отримувала копії повного тексту рішення суду першої інстанції, оскільки з 15 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року вона знаходилась на амбулаторному лікуванні в м. Коломия. Про судове рішення представнику заявника стало відомо лише 03 травня 2017 року після ознайомлення із матеріалами справи, а 12 травня 2015 року заявником подано апеляційну скаргу. Сам по собі факт присутності представника відповідача під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення без своєчасного отримання повного його тексту унеможливлює визначення необхідності подання апеляційної скарги та її обґрунтування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали справи № 344/10606/15-ц із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її постановлено з додержанням норм процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2007 року № 1252pv-07 у розмірі 4 072 995,04 грн. У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

При розгляді цієї справи і проголошені короткого тексту вищевказаного судового рішення був присутній представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5

28 жовтня 2015 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області направлено сторонам справи повний текст указаного судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію повного тексту рішення суду першої інстанції отримано ОСОБА_4 09 листопада 2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням, яке наявне в матеріалах справи.

Натомість, апеляційна скарга на рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року подана ОСОБА_4 лише 15 травня 2017 року, тобто із пропуском строку, встановленого статтею 294 ЦПК України 2004 року, більше ніж на півтора року.

Питання щодо поновлення строків на апеляційне оскарження апелянтом не ставилося.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані поважними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буду подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду від 17 травня 2017 року про залишення апеляційної скарги ОСОБА_4 без руху, представник апелянта ОСОБА_6 31 травня 2017 року подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Як поважні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження вказувала, що ОСОБА_4 немала змоги отримати повний текст оскаржуваного судового рішення, оскільки з 15 жовтня по 13 листопада 2015 року перебувала на амбулаторному лікуванні у Комунальному закладі «Коломийський міський центр первинної медико-санітарної допомоги»; представник апелянта - ОСОБА_5 хоча і брав участь у судовому засіданні 16 жовтня 2015 року, проте через тривале перебування суду в нарадчій кімнаті, не був присутній при оголошенні вступної та резолютивної частини оскаржуваного судового рішення; про наявність оскаржуваного судового рішення ОСОБА_4 дізналась лише 03 травня 2017 року, після ознайомлення із матеріалами справи.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року відмовлено.

Згідно частини першої статті 73, частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційний суд за заявою особи може поновити процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення у разі наявності поважних причин пропущення цього строку.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2015 року у цій справі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, установленого частиною другою статті 294 ЦПК України 2004 року, є неповажними, оскільки не виправдовують його пропуск більше ніж на півтора роки.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є необґрунтованими, оскільки постановляючи оскаржувану ухвалу апеляційний суд діяв в межах наданих Цивільними процесуальним законодавством України повноважень. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року). Водночас, безпідставне та необґрунтоване поновлення строку на апеляційне оскарження є порушенням прав інших учасників справи та порушенням одного із фундаментальних принципів res judicata, - принципу остаточності рішення.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик