Справа № 461/145/18 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/1997/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 08 червня 2018 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Національний банк України звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Оскаржуваною ухвалою позов Національного банку України до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Судові витрати в сумі 1600.00 грн. (за подання позову в суд першої інстанції) та 1762.00 грн. (за подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області) стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частках, а саме, по 1681.00 грн. на користь Національного Банку України.

Ухвалу суду в частині стягнення судових витрат оскаржив ОСОБА_2, вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає про те, що задовольняючи заяву позивача про залишення позову без розгляду та постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції незаконно застосував процесуальну норму ч. 3 ст. 142 ЦПК України про розподіл судових витрат, поклавши витрати на відповідачів, оскільки ч. 3 ст. 142 ЦПК України врегульовано порядок розподілу судових витрат у випадку відмови позивача від позову. Порядок відмови позивача від позову та наслідки такої процесуальної дії передбачені ст. 206 ЦПК України. Так, у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Підстави для закриття провадження у справі (однією із яких є відмова позивача від позову) визначено ст. 255 ЦПК України, при цьому їхній перелік є вичерпним і розширенню не підлягає. Обставини для закриття провадження вказують на неправомірність виникнення процесу, тобто у позивача відсутнє право на пред'явлення позову, або неможливість продовження процесу. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не подавалась заява про відмову від позову, в порядку ст. 206 ЦПК України, а подано заяву про залишення позову без розгляду, порядок, підстави та наслідки подання якої врегульовані ст. 257 ЦПК України. Враховуючи наведене, вважає, що суд неправомірно застосував ч. 3 ст. 142 ЦПК України про розподіл судових витрат у разі відмови позивача від позову, оскільки останній від позову не відмовлявся та відповідної заяви не подавав. Крім того, зазначає, що при винесенні оскаржуваної ухвали, судом не були враховані вимоги ч. 3 ст. 141 ЦПК України щодо співмірності судових витрат, обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до ціни позову, дій позивача щодо досудового вирішення спору. Просить ухвалу суду в частині стягнення судових витрат скасувати.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред»явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Частина 5 ст. 142 ЦПК України передбачає, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов»язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Аналогічні роз»яснення містить п.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Як вбачається з оскаржуваної ухвали Галицького районного суду м. Львова від 08.06.2018 року, позов Національного банку України до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без розгляду, підставою постановлення оскаржуваної ухвали є клопотання позивача про залишення позовної заяви Національного банку України без розгляду.

Стягуючи судові витрати в розмірі 1600.00 грн. за подання позовної заяви, суд першої інстанції посилався на ч.3 ст. 142 ЦПК України, яка передбачає можливість стягнення судових витрат з відповідача у разі відмови позивача від позову, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, є підставою для закриття провадження у справі.

Оскільки ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.06.2018 року позов Національного банку України до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без розгляду, така в частині залишення позову без розгляду не оскаржувалася, а відтак є чинною, то стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат за наявності ухвали суду про залишення позову Національного банку України без розгляду, не відповідає вимогам чинного процесуального законодавства.

Крім цього, питання про стягнення 1762.00 грн. судового збору за подання Національним банком України апеляційної скарги на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 05.02.2018 року, за результатами розгляду якої Апеляційним судом Львівської області ухвалено постанову від 16.04.2018 року, з врахуванням положень п.п. «в» п.4 ч.1 ст. 382 ЦПК України, не могло вирішуватися Галицьким районним судом м. Львова при постановленні ухвали про залишення позову Національного банку України без розгляду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала Галицького районного суду м. Львова в частині стягнення з ОСОБА_4 судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні цих вимог Національного Банку України, в решті ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

УхвалуГалицького районного суду м. Львова від 08 червня 2018 рокув частині стягнення з ОСОБА_4 судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні цих вимог Національного банку України.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.12.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.