Справа № 159/2967/18
Провадження № 2/159/926/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Лесика В.О.,

за участі секретаря Жукової Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3В,

розглянувши у відкритому в судовому засіданні в залі суду в м.Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру у Волинській області Міністерства внутрішніх справ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пов'язаного із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позов до Регіонального сервісного центру у Волинській області Міністерства внутрішніх справ в якому прохала суд стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.08.2017 року по 18.06.2018 року включно у зв»язку із затримкою виконання рішення Апеляційного суду Волинської області від 15.08.2017 року.

Свої вимоги обгрунутвала тим, що на підставі рішення Апеляційного суду у Волинській області від 15.08.2017 року у справі № 159/2138/17 за поданим нею позовом до Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області, було визнано незаконним наказ про її звільнення та остання була поновлено на посаді провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру №0742 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області з 01.06.2017 року. Також судовим рішення було вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2017 року по 15.08.2018 року.

Рішення суду було скеровано на примусове виконання та 15.09.2017 року головним держаним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження ВП № 54712622 із примусового виконання та боржника було зобов»язано виконати судове рішення в порядку негайного виконання.

ОСОБА_1 зазначає , що з 15.08.2017 року та до моменту звернення із позовом до суду рішення про її поновлення на посаді так відповідачем не виконано, остання на посаді не поновлено та до роботи не приступила внаслідок чого позбавлена можливості реалізовувати своє право на працю та отримувати заробітну плату, адже відповідач свідомо ухиляється від належного виконання судового рішення, що призвело до вимушеного прогулу , а відтак на підставі норм статті 236 КЗпП України прохає стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 71 122,32 гривні за період з 16.08.2017 року по 18.06.2018 року .

В наступному, представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до суду було подано письмову заяву про уточнення суми, яка підлягає до стягнення та періоду за який стягнення слід провести.

Заява обґрунтована тим, що за час розгляду справи збільшилась кількість днів вимушеного прогулу та сумарно з 16.08.2017 року по 26.11.2018 року включно становить 326 календарних дні ( робочі ), а відтак сума компенсації за вимушений прогул становить 326Х329,27 грн. = 107 342,02 грн. При цьому, вказує, що заявлена до відшкодування сума моральної шкоди залишається не змінною, тобто 71122, 32 грн.

На спростування вимог позовної заяви відповідачем у справі РСЦ УМВС у Волинській області було надано письмовий відзив. У відзиві РСЦ УМВС у Волинській області вказує про те, що заявленого позову не визнають повністю, адже вважають, що рішення Апеляційного суду Волинської області виконано повністю. Як на обґрунтування своєї правової позиції покликаються на наказ № 107 о/с від 25.09.2017 року « Про поновлення ОСОБА_1В.» з змісту якого слідує, що наказ видано на виконання рішення Апеляційного суду Волинської області від 15.08.2017 року у справі № 159/2138/17 та наказано поновити ОСОБА_1 на посаді провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру №0742 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області з 01 червня 2017 року на умовах попереднього строкового договору. Того ж дня , тобто 25.09.2017 року відповідачем було видано наказ № 108 о/с, яким у зв»язку із поновленням на умовах строкового трудового договору, строк якого закінчився, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України позивача було звільнено з посади провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру №0742 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області з 29.06.2017 року. Щодо твердження позивача в частині того, що рішення про її поновлення не виконано і вказані обставини підтверджуються постановами державного виконавця про накладення на керівника штрафу та подальшого перебування рішення суду на примусовму виконанні , то відповідач вказує на те, що усі постанови про накладення штрафів ними не визнаються законними , як не законною і упередженою є і дія державного виконавця в частині не прийняття виконаного ними рішення суду. Прохають у задоволенні позову відмовити повністю .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2, кожен зокрема, уточнені позовні вимоги підтримали повністю з підстав як вважають їх законності та обґрунтованості. Додатково пояснили, що в наслідок затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на раніше займаній посаді , остання була позбавлена засобів для існування , як єдиного джерела доходів , саме через не бажання відповідача виконати судове рішення та допустити її до роботи. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 71 122,32 гривень, що є рівною із оплатою вимушеного прогулу на час звернення до суду Розмір моральної шкоди позивачем обґрунтовано тим, що остання була змушена докладати додаткових зусиль для здобуття засобів існування, змушена постійно хвилюватись через що неодноразово зверталась до лікарів та проходила відповідне лікування, що відповідно підтверджено медичною документацією.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала частково щодо виплати коштів за вимушений прогул, а в задоволенні позову по відшкодуванню моральної шкоди просила відмовити за безпідставністю. При цьому надала письмові пояснення та відповідний розрахунок, які підтримала в судовому засіданні. Звертає увагу суду, що розрахунок заробітку за час вимушеного прогулу проводиться відповідно до Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та зазначає, що розрахунки проводяться виходячи з установлених в трудовому договорі працівника тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Вважає, що на час вимушеного прогулу з 16.08.2018 року по 26.11.2018 року припадає 321 робочий день. Зважаючи на посадовий оклад провідного консультанта адміністратора ТСЦ № 0742 за період з 16.08.17 року по 31.12.17 р. 2689 грн. та з 01.01.18 р. по 26.11.18 р. 3800 грн. та провівши відповідний розрахунок, вважає обґрунтованим стягнення на користь позивачки за 2017 р. 12100, 50 грн. та за 2018 р. 41109,09 грн., а всього 53209, 59 грн., як компенсацію ( заробіток) за час вимушеного прогулу.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, яка є рівною з оплатного вимушеного прогулу на день звернення з позовом до суду, представник відповідача зазначає, що така сума не передбачена жодним нормативно-правовим актом, в тому числі ст. 23 ЦК України, відповідно до якої встановлені загальні правила відшкодування такої шкоди.

Покликаючись на висновки викладені в Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, вважає заподіяну моральну шкоду не підтвердженою жодним належним доказом, а твердження позивача щодо негативного ставлення до себе колишніх колег жодним чином не стосується відносин між РСЦ та нею, а є виключно особистими відносинами, які склались в колективі.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що поданий ОСОБА_1 позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності до рішення Апеляційного суду Волинської області від 15.08.2017 року у справі № 159/2138/17, яке набуло чинності та є обовязковим для виконання стороною, щодо якої таке рішення ухвалено, вбачається, що ОСОБА_1 поновлено на посаді провідного консультанта-адміністратора територіального сервісного центру № 0742 Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області з 01.06.2017 року та стягнуто з Регіонального сервісного центру у Волинській області на користь ОСОБА_1 17 451,31 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2017 року по 15.08.2018 року.

Рішення було скеровано на примусове виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській, державним виконавцем якого 25.09.2017 року було відкрито виконавче провадження ВП № 54712622 із примусового виконання та боржника було зобовязано виконати судове рішення в порядку негайного виконання.

Регіональним сервісним центром МВС у Волинській області 25.09.2017 року було видано наказ за № 107о/с « Про поновлення на роботі ОСОБА_1В.». Із змісту даного наказу вбачається, що наказ видано на виконання рішення Апеляційного суду Волинської області від 15.08.2017 року у справі № 159/2138/17. Наказано поновити ОСОБА_1 на посаді провідного консультанта адміністратора Територіального сервісного центру № 0742 ( на правах відділу, м. Ковель) Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області з 01 червня 2017 року на умовах попереднього строкового договору від 27.04.2017 року за № 50.

Того ж дня, тобто 25.09.2017 року , Регіональним сервісним центром МВС у Волинській області було видано наказ № 108 о/с, яким у звязку із поновленням на умовах строкового трудового договору, строк якого закінчився , на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України було звільнено ОСОБА_1 з посади провідного консультанта адміністратора ТСЦ № 0742 ( на правах відділу , м. Ковель) Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області з 29. 06. 2017 року.

Державним виконавцем виконання рішення суду прийнято не було, адже зміст наказу не відповідав резолютивній частині змісту судового рішення , яке потребувало виконання та 16.11.2017 року за не виконання судового рішення щодо поновлення позивача на роботі було винесено постанову якою на відповідача накладено штраф у розмірі 5100,00 гривень.

Вказана постанова була предметом оскарження, адже вважаючи її незаконною, відповідачем було подано скаргу, яка була розглянута як Ковельським міськрайонним судом так і переглянута в апеляційному порядку.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 27.03.2018 року у задоволені скарги було відмовлено .

Апеляційним судом Волинської області було ухвалено постанову від 15.05.2018 року, якою рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права скасовано та відмовлено у задоволенні вимоги відповідача щодо скасування постанови про накладення штрафу у розмірі 5100,00 гривень . Із змісту вказаного рішення вбачається, що апеляційний суд Волинської області дійшов до висновку, що виданий РСЦ МВС у Волинській області наказ від 25.09.2017 року за № 107 о/с « Про поновлення ОСОБА_1 на роботі », яким, за твердженням відповідача, останню було поновлено на роботі з 01.06.2017 року на умовах попереднього строкового договору від 27.04.2017 року за № 50 не може вважатися належним виконанням судового рішення Апеляційного суду Волинської області від 15.08.2017 року , так як зміст виданого наказу не відповідає резолютивній частині рішення, а відтак дії державного виконавця є такими, що вчинені у межах наданих повноважень .

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 27.11.2018 року у справі № 159/2138/17 за скаргою РСЦ МВС у Волинській області на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Волинській області з підстав накладення штрафу на підставі постанови від 04.07.2018 року у задоволені скарги було відмовлено. Суд, відмовляючи у задоволенні скарги виходив із того, що РСЦ МВС у Волинській області на момент накладення повторного стягнення у виді штрафу будь яких дій щодо виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 не вичиняло внаслідок чого остання так на посаді поновлена і не була.

В ході розгляду справи відповідач виконав рішення суду апеляційної інстанції від 15.08.2017 року . У відповідності до наказу від 23.11.2018 року за № 90 о/с « Про внесення змін до наказу РСЦ МВС у Волинській області від 25.09.2017 року № 107 о/с « Про поновлення ОСОБА_1 на роботі » було внесено зміни та слова « на умовах попереднього строкового договору від 27.04.2014 року № 50 » виключено із змісту. Наказ був виданий 23.11.2018 року, ОСОБА_1 ознайомлена із ним 26.11.2018 року та до роботи приступила 27.11.2018 року, що стверджено сторонами. Так як ОСОБА_1 з наказом ознайомлена 26.11.2018 року то слід вважати, що рішення апеляційної інстанції від 15.08.2017 року виконано саме 26.11.2018 року.

Отже, належними та допустимими доказами позивач ОСОБА_1 довела , що через не виконання відповідачем рішення Апеляційного суду Волинської області від 15.08.201 року у справі № 159/2138/17 не мала можливості виконувати роботу за займаною посадою, а відтак мав місце вимушений прогул, який тривав 326 календарних дні за який слід з відповідача стягнути кошти в сумі 107 342,02 гривні із розрахунку 326 днів вимушеного прогулу та помноженого на середньомісячний заробіток ОСОБА_1 встановлений на день її поновлення за період з 16.08.2017 року по 26.11.2018 року.

Прийшовши до такого висновку суд зазначає, що Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітноїплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього ч

заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. (Постанова ВСУ від 16.01.2018 року, справа №524/415/16-ц).

Відповідно до рішення Апеляційного суду Волинської області від 15 серпня 2017 року, виходячи із заробітку за два повні місяці роботи позивачки встановлено, що середньоденний її заробіток становив 329,27 грн.

Визначаючи як розрахунковий саме такий середньоденний заробіток суд виходить із вимог ч.4 ст.82 ЦПК України у відповідності з якою обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наведених вище підстав суд відхиляє як необґрунтоване твердження представника відповідача про визначення середньоденного заробітку виходячи лише з посадового окладу.

Що стосується відшкодування моральної шкоди частково, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що відповідач неправомірно не поновив позивача на роботі з 16.08.2017 року середній заробіток за час вимушеного прогулу на даний час не виплатив, а позивач з вини відповідача була неправомірно обмежена належно забезпечувати життєві потреби своєї сім'ї, зазнала відповідних душевних страждань, перенесла тривале емоційне напруження з приводу яких проходила курс лікування, суд приходить до висновку, враховуючи положення ст..23 ЦК України, що позивачці діями відповідача була заподіяна моральна шкода, яку слід стягнути на користь ОСОБА_1 в сумі 15000 грн.

Визначаючи саме таку суму, суд враховує не тільки вище вказане, але й принципи виваженості, справедливості та розумності, приймаючи до уваги також середньомісячний заробіток позивача та час вимушеного прогулу, при цьому зазначає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не повязана з розміром цього відшкодування.

Задовольняючи вимоги по відшкодуванню позивачці витрат, повязаних з наданням останній професійної правничої допомоги в сумі 5000 грн. суд виходить з положень ст. 137 ЦПК України та враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяги наданих послуг, умови договору, розрахунок затраченого часу та сплату позивачкою таких коштів адвокату через банківську установу.

З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог майнового характеру.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 141,258-259,263, 264, 265 ЦПК України ЦПК України, на підставі ст.23 ЦК України, ст.ст. 236,237-1 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», суд-

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального сервісного центру у Волинській області Міністерства внутрішніх справ (код ЄРДПОУ 40112254) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії АС 115764 виданий 25 вересня 1996 року Локачинським РВ УМВС України у Волинський області) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 серпня 2017 року по 26 листопада 2018 року грошові кошти в сумі 107342,02 (сто сім тисяч триста сорок дві грн.02 коп.), а також моральну шкоду в сумі 15000 грн.( п'ятнадцять тисяч) грн., що в загальному становить 122 342,02 (сто двадцять дві тисячі триста сорок дві грн. 02 коп.).

Стягнути з Регіонального сервісного центру у Волинській області Міністерства внутрішніх справ (код ЄРДПОУ 40112254) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії АС 115764 виданий 25 вересня 1996 року Локачинським РВ УМВС України у Волинський області) витрати, пов'язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 5000 (п'ять тисяч) грн.

Стягнути з Регіонального сервісного центру у Волинській області Міністерства внутрішніх справ на користь держави судовий збір в розмірі 1223,42 (одну тисячу двісті двадцять три грн.42 коп.)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий: В.О.Лесик