Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 431/3768/15-ц

провадження № 61-8821св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - Кредитна спілка «Імперіал ЛТД»,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Луганської В. М., Коновалової В. А., Коротенко Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до Кредитної спілки «Імперіал ЛТД» (далі - КС «Імперіал ЛТД», кредитна спілка), третя особа - ОСОБА_7, про визнання договорів поруки від 06 березня 2013 року № 2908/2, № 2908/3, № 2908/4 припиненими.

Позивачі обґрунтовували пред'явлені вимоги тим, що згадані договори поруки укладено з ними у забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_7 перед кредитною спілкою за договором кредитної лінії від 06 березня 2013 року № 2908. На переконання позивачів, порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України. Умови пунктів 4.1. договорів поруки про їх дію до припинення забезпеченого ним зобов'язання за кредитним договором не свідчать про те, що договорами поруки встановлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України. Тому порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до умов кредитного договору кредит надається строком на 25 фактичних місяців від дня отримання позичальником усієї суми кредиту. 06 березня 2013 року відповідно до видаткового касового ордеру відповідач видав ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 23 979, 94 грн. Додатком № 1 до договору кредитної лінії від 06 березня 2013 року № 2908 графіком платежів встановлено повернення кредиту саме частинами щомісячно, тому порука припинилася.

Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області

від 23 грудня 2015 року позов задоволено. Суд припинив договори поруки, укладені між позивачами і кредитною спілкою 06 березня 2013 року № 2908/2, № 2908/3, № 2908/4 у забезпечення кредитного зобов'язання ОСОБА_7 за договором кредитної лінії від 06 березня 2013 року № 2908. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оскільки в договорі поруки не встановлено строку, після спливу якого порука припиняється, то в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня надання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що строк виконання основного зобов'язання за договором кредитної лінії від 06 березня 2013 року настав 05 березня 2015 року, з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором кредитна спілка може звернутися до боржника в межах строку позовної давності і, враховуючи, що кредитор та поручителі домовилися про збільшення строку дії зобов'язань щодо виконання обов'язків поручителя до трьох років, в межах передбаченого договором поруки строку, то висновок суду першої інстанції про припинення поруки не може бути визнаним законним і обґрунтованим, оскільки порука припиниться 05 березня 2018 року.

ОСОБА_4, не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, у липні 2016 року звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник зазначила, що порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України, у зв'язку зі зміною основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, а саме збільшення відсоткової ставки з 70 % до 140 %. Окрім того, порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки в укладеному з нею договорі поруки не встановлено строк її дії.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а касаційна скарга не підлягає задоволенню.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що 06 березня 2013 року між кредитною спілкою та ОСОБА_7 укладено договір кредитної лінії № 2908, за умовами якого кредитна спілка надала позичальнику кредитну лінію з лімітом в сумі 30 000 грн.

Згідно з пунктом 2.1. кредитного договору кредит надається строком на 25 фактичних місяців від дня отримання позивальником усієї суми кредиту або першого траншу за кредитом.

Додатком № 1 (графік платежів) до кредитного договору встановлюються періодичність та розміри платежів позичальника з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, останньою датою платежів є 05 березня 2015 року.

06 березня 2013 року відповідачем КС «Імперіал ЛТД» укладені договори поруки з ОСОБА_4 № 2908/2, з ОСОБА_5 № 2980/3, з ОСОБА_6 № 2908/4, згідно з якими поручителі взяли на себе зобов'язання відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_7, що випливають з кредитного договору від 06 березня 2013 року № 2908.

Відповідно до пункту 4.2 договорів поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом строків позовної давності, визначених у пункті 5.2 цього договору, не пред'явить вимог до поручителя.

У пункті 5.2 наведених договорів поруки сторони погодили збільшення строків позовної давності відповідно до частини першої статті 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов'язань поручителя (у тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування), що передбачені умовами кредитного та цього (договорів поруки) договорів.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Переглядаючи рішення апеляційного суду на предмет правильності застосування ним частини четвертої статті 559 ЦК України, Верховний Суд виходить з такого.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі

№ 6-6цс14 сформулював правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Оцінка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права

Апеляційним судом встановлено, що сторонами кредитного договору визначено строк виконання основного зобов'язання 05 березня 2015 року.

З урахуванням того, що в пунктах 4.2, 5.2 договору поруки від 06 березня 2013 року № 2908 визначено, що порука припиняється якщо кредитор протягом збільшених строків позовної давності до 3 років для всіх грошових зобов'язань поручителя не пред'явить вимоги до поручителя, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для припинення поруки ОСОБА_4

Врахувавши положення укладених з позивачами договорів поруки, Верховний Суд дійшов переконання про відсутність підстав для висновку про відсутність в цих договорах умов про встановлення строк дії договору поруки.

Висновок суду першої інстанції про те, що зазначення у договорі поруки про те, що порука припиняється після повного виконання основного зобов'язання свідчить про те, що сторонами не встановлювався строк дії договору поруки, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення частини четвертої статті 559 ЦК України, є помилковим.

В пункті 4.2. укладеного договору поруки наявне посилання на пункт 5.2. цього договору щодо строку дії зобов'язання з поруки: у пункті 5.2. договору міститься положення про застосування трирічного строку до усіх грошових зобов'язань поручителя. Тлумачення таких положень укладеного правочину, здійснене з метою з'ясування дійсного змісту досягнутої між сторонами домовленості, дає підстави для висновку про погодження сторонами строку дії поруки тривалістю в три роки.

Верховний Суд у таких висновках виходить з принципу свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, який у спірних правовідносинах реалізовується шляхом формулювання сторонами певних умов та правил щодо взаємних прав та обов'язків. Погодження певної умови договору щодо строку дії поруки шляхом застосування посилання на іншу умову цього договору є допустимим прийомом юридичної техніки, тлумачення якого дає підстави для висновку, що сторони певним чином визначили тривалість дії поруки протягом певного строку. Такий висновок позбавляє сторони права посилатися на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин відповідних положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Враховуючи, що зобов'язання за основним договором виконується періодичними платежами, виникнення права вимоги щодо кожного періодичного платежу необхідно пов'язувати з моментом виникнення у кредитора права заявити до боржнику відповідну вимогу щодо кожного такого платежу окремо.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16, підстав відступити від яких Верховним Судом не встановлено.

Верховний Суд рішення суду апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання припиненими зобов'язань за договорами поруки від 06 березня 2013 року № 2908/3, № 2908/4 не перевіряв, оскільки зазначені позивачі не звертались із касаційними скаргами, а в матеріалах справи відсутні докази того, що заявник уповноважена подавати скаргу в їх інтересах.

Доводи касаційної скарги на предмет припинення поруки за договором поруки від 06 березня 2013 року № 2908 на підставі частини першої статті 559 ЦК України Верховним Судом не підлягають оцінці, оскільки позов з такими правовими та фактичними підставами не пред'являвся, відповідно, судами першої та апеляційної інстанцій не розглядався, певні обставини не з'ясовувалися та не встановлювалися. Заявник відповідно до вимог норм процесуального закону не вправі у касаційній скарзі змінювати підставу та предмет позову, заявляти нові вимоги, які не розглядалися судом першої інстанції.

Узагальнений висновок суду касаційної інстанції

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції щодо правил фіксування судового процесу та виявлені Верховним Судом, не впливають на правовий результат розгляду справи та вирішення спору у зв'язку зі скасуванням рішення зазначеного суду та не слугують підставою для направлення розгляду справи до суду першої інстанції, оскільки не свідчать про порушення прав та інтересів позивачів.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик