ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2451/18 Справа № 201/3438/18 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності ,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивований тим, що з 19 грудня 2008 року він перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого у них народилася дитина ОСОБА_3. Позивач стверджує, що до укладення шлюбу та після його укладення тривалий час він не мав постійного заробітку, відповідач також не працювала та фактично їхня родина знаходилася на утриманні його батька, який мав постійне місце роботи. У звязку з відсутністю у позивача власного житла його батько пообіцяв щомісячно дарувати йому грошові кошти у розмірі 850 грн. для придбання у майбутньому нерухомого майна, та починаючи з липня 2005 року між ним та його батьком ОСОБА_4 було укладено 511 договорів дарування на загальну суму 430450 грн.. 27 жовтня 2014 року згідно із договором купівлі-продажу квартири позивач за кошти подаровані батьком придбав у особисту приватну власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. На даний час спільне життя позивача з відповідачкою не складається, що може призвести до розірвання шлюбу та поділу майна. Відповідачка не визнає особистої приватної власності позивача на вказану квартиру, у звязку із чим позивач вимушений звернутися до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на придбання спірної квартири ним були витрачені особисті кошти, хоча за приписами ЦПК України це є його обов'язком. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що визнання відповідачкою позову вказує на відсутність будь-якого спору між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжує судовий розгляд. Однак, суд першої інстанції не тільки не задовольнив заяву відповідачки щодо визнання позову, але й не постановив ухвалу про відмову у задоволенні заяви про визнання позову, в зв'язку із чим ухвалив безпідставне судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідачка перебувають у шлюбі з 19 грудня 2008 року, він якого мають малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

27 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому згідно із пунктом 1.4. вказаного договору покупець засвідчив, що на момент укладення цього договору він є одруженим. Згода його дружини ОСОБА_2 на підписання та укладення цього договору викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6.

Право власності на указане нерухоме майно зареєстровано за позивачем ОСОБА_1..

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Встановлено, що звертаючись до суду із позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, ОСОБА_1 вказував на те, що спірна квартира набута за його особисті кошти, подаровані його батьком у період з липня 2005 року по вересень 2014 року на підставі договорів дарування грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Тобто захисту підлягає саме порушене право.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1. При цьому, суд вірно вказав, що надані позивачем копії договорів дарування грошових коштів, укладених за період з 08 липня 2005 року по 05 вересня 2014 року не підтверджують вимоги позивача, оскільки вони не містять мети їх складання, з наданих договорів не вбачається, що їх укладення було пов'язане, саме з необхідністю витратити отримані грошові кошти на спірну нерухомість. Також суд вірно вважав, що визнання відповідачкою позову не є самостійною підставою для задоволення позову, так як вказаний факт лише підтверджує безпідставність позову та відсутність будь-якого спору між сторонами.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції не тільки не задовольнив заяву відповідачки щодо визнання позову, але й не постановив ухвалу про відмову у задоволенні заяви про визнання позову, в зв'язку із чим ухвалив безпідставне судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, - є необґрунтованими та безпідставними, так як позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було вказано, яким саме чином порушені, невизнані чи оспорювані його права на спірну квартиру, тоді як кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи вказану справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та надані сторонами докази, надав їм належну оцінки, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного ОСОБА_5 протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_7