Постанова

Іменем України

06 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/19602/16-ц

провадження № 61-16029св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року у складі судді: Лужецької О. Р., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2017 року у складі суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 15 вересня 2009 року по 24 березня 2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого народилася дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. У період шлюбу сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована за відповідачем.

Оскільки сторони не досягли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу майном, та посилаючись на те, що коштів наданих відповідачем на утримання дитини недостатньо, позивач звернулася з вимогою про його поділ у судовому порядку та, керуючись частиною третьою статті 70 СК України, просила суд виділити їй у власність 2/3 ідеальної частки спірної квартири, а відповідачу 1/3 частки.

ОСОБА_5 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, посилаючись на те, що спірна квартира не є спільно нажитим майном подружжя, оскільки вона була придбана за кошти його матері ОСОБА_7, отримані від продажу її власної квартири та його особисті кошти.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2017 року, позовні вимоги сторін за первісним і зустрічним позовом задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 9/100 часток квартири АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_5 право власності на 91/100 часток квартири АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 6433,47 грн судового збору. В задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог первісного позову та зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення судів мотивовано тим, що на купівлю квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 витратив грошові кошти в розмірі 591 300 грн, що належали йому особисто, та сторонами було витрачено 137 700 грн спільних коштів. Вимога ОСОБА_4 щодо збільшення розміру її частки задоволенню не підлягає, оскільки, нею не надано належних доказів, що аліментів, які вона отримує на дитину не достатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. З позовом про збільшення розміру аліментів вона не зверталася, відповідач сплачує аліменти та належно виконує свої батьківські обов'язки.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржені рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому посилалася на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказувала, що договір про передачу грошей ОСОБА_7 своєму сину ОСОБА_5 укладений з порушеннями, тому є нікчемним; докази у справі побудовані на припущеннях.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 серпня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що за період з 15 вересня 2009 року по 24 березня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

07 лютого 2013 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. реєстровий № 647. Згідно умов попереднього договору сторони зобов'язуються у строк до 07 квітня 2013 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 729 000 грн, що еквівалентно 90 000 доларів США за комерційним курсом станом на 07 лютого 2013 року.

07 лютого 2013 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_10 (покупець) було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., реєстровий № 648, згідно умов якого сторони зобов'язуються у строк до 07 квітня 2013 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 591 300 грн, що еквівалентно 73 000 доларів США, за комерційним курсом станом на 07 лютого 2013 року.

Суди встановили, що 05 квітня 2013 року ОСОБА_11 продала ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С. П., реєстровий № 2453; продаж вчинено за 591300 грн, які покупець повністю виплатив продавцю до підписання цього договору.

05 квітня 2013 року між ОСОБА_13 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстрований номером 2456. Продаж здійснено за ціною 729 000 грн, які покупець повністю виплатив продавцю до підписання цього договору.

Суд першої інстанції, на підставі показань свідків встановив, що ОСОБА_7 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2, а отримані від продажу гроші передала сину для придбання йому у власність квартири. Додатково додала, що на сьогодні проживає разом з сином, внука бачить кожен тиждень, оскільки, син забирає його на вихідні дні, купує йому речі, одяг, іграшки, водить на підготовчі заняття та оплачує їх.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Встановивши, що на купівлю квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 витратив грошові кошти в розмірі 591 300 грн, що належали йому особисто, та сторонами було витрачено 137 700 грн спільних коштів, зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення первісного та зустрічного позову, і визнання права на частку в розмірі 9/100 в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та про визнання права на частку в розмірі 91/100 в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 серпня 2017 року у справі було зупинене виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК колегія суддів поновлює виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель