Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 242/3456/17

провадження № 61-36208св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Авдіївки Донецької області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 грудня 2017 року у складі судді Капітонова В. І. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Соломахи Л. І., Космачевської Т. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Авдіївки Донецької області (далі - Служба у справах дітей), про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над малолітньою дитиною та стягнення аліментів, посилаючись на те, що її дочка ОСОБА_5 є матір'ю малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відомості про батька дитини записані відповідно до вимог частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідач не займається вихованням дочки, не піклується про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток, часто залишає дитину одну без нагляду, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, схильна до вчинення правопорушень. Рішенням Служби у справах дітей від 18 липня 2017 року малолітню ОСОБА_6 було тимчасово влаштовано до її родини. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила: позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_6; встановити опіку та призначити її опікуном малолітньої дитини; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 грудня 2017 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_6 та призначено ОСОБА_4 її опікуном. Присуджено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 серпня 2017 року до повноліття дитини. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач довела факт ухилення відповідача від виконання обов'язку щодо виховання дочки. Наявні в матеріалах справи докази є достатніми для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_6 Враховуючи, що дитина позбавлена батьківського піклування з боку матері, а згідно з висновком Служби у справах дітей ОСОБА_4 може бути опікуном своєї внучки та створити необхідні умови для її виховання і розвитку, суд встановив над малолітньою ОСОБА_6 опіку та призначив позивача її опікуном, стягнувши з відповідача аліменти на утримання дитини.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 грудня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У червні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року і хвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з'ясували обставини справи, не врахували відсутності доказів щодо неналежного утримання нею дочки та залишення її без нагляду. Місцевий суд не допитав представника Служби у справах дітей, який мав довести факт її ухилення від виконання батьківських обов'язків. Суд апеляційної інстанції не з'ясував, яким чином позивач отримала в органах поліції негативну характеристику на неї, яка не містить ні номера, ні дати її складання. Через проведення антитерористичної операції на території Донецької області та обстріли міста Авдіївки вона домовилася про тимчасове проживання дитини разом з позивачем у місті Києві. Вона відмовилася від переїзду, оскільки знайшла постійну роботу на Авдіївському коксохімічному заводі. ОСОБА_4 не дозволила їй забрати дочку до себе. Позивачем не надано належних доказів зловживання нею алкогольними напоями та жорстокого поводження з дитиною. Висновок Служби у справах дітей від 24 липня 2017 року, згідно з яким вона ніде не працює та живе за рахунок тимчасових заробітків, суперечить трудовій книжці, оскільки лише 21 серпня 2017 року її звільнили з коксохімічного заводу. 18 липня 2017 року Служба у справах дітей прийняла рішення про тимчасове влаштування дитини до бабусі, а вже 24 липня 2017 року без обстеження її побутових умов було складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Позивач не має власного житла.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У липні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку. Більшість доказів, в тому числі характеристика відповідача, були отриманні на підставі адвокатських запитів. Місто Авдіївка не відноситься до тимчасово окупованих населених пунктів. Відповідач не цікавилася життям своєї дитини та не шукала зустрічей з нею, хоча мала можливість приїхати до дочки і знайти роботу в місті Києві.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 21 червня 2017 року № 4 відомості про батька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, записані відповідно до частини першої статті 135 СК України (запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проведений за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записані за її вказівкою).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Висновком Служби у справах дітей від 24 липня 2017 року № 01-45/202 визнано за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно її дочки ОСОБА_6, 2013 рокународження.

Вказаний висновок мотивований тим, що ОСОБА_5 не виконує свої батьківські обов'язки, не займається вихованням та розвитком дитини, часто залишає дочку без нагляду, характеризується негативно.

Згідно з довідкою Центру надання адміністративних послуг Авдіївської міської ради від 19 липня 2017 року № 07-29д/3429 ОСОБА_6, 2013 року народження, зареєстрована у кімнатах АДРЕСА_1 разом з матір'ю ОСОБА_5

Довідкою-характеристикою Авдіївського відділення поліції Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (2017 рік) підтверджується, що ОСОБА_5 зарекомендувала себе з негативної сторони, живе за рахунок випадкових заробітків, має схильність до зловживання спиртними напоями та скоєння правопорушень, підтримує стосунки з раніше засудженими особами, неодноразово конфліктувала із сусідами.

Зазначена характеристика узгоджується з відомостями, які містяться в довідці Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України серії ІАА № 0303366, за якою ОСОБА_5 є особою, яку:

- 13 січня 2005 року Авдіївським міським судом Донецької області засуджено за частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (хуліганство) до 3 років позбавлення волі та 21 квітня 2006 року звільнено умовно-достроково на підставі статті 81 КК України, невідбутий термін покарання становив 1 рік 5 місяців 11 днів;

- 18 вересня 2009 року Ясинуватським міським судом Донецької області засуджено за частиною першою статті 185, частиною третьою статті 185 (крадіжка), частиною першою статті 70, частиною першою статті 71 КК України до 5 років позбавлення волі та 17 вересня 2012 року звільнено умовно-достроково на підставі статті 81 КК України, невідбутий термін покарання становив 1 рік 1 місяць 8 днів;

- 25 листопада 2016 року ухвалою Селидівського міського суду Донецької області кримінальне провадження від 15 лютого 2016 року № 0000082 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження), закрито у зв'язку із відмовою потерпілого від обвинувачення на підставі пункту 7 частини першої статті 284 КК України.

Відповіддю Селидівського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2017 року № 1.51/93/2017, наданою на запит адвоката Бурдужи А. В., підтверджується, що ОСОБА_5 притягувалася до адміністративної відповідальності за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського) та за частиною першою статті 173 цього ж Кодексу (дрібне хуліганство).

Після звільнення 17 вересня 2012 року з місць позбавлення волі відповідач ОСОБА_5 згідно із записами в її трудовій книжці:

- з 19 червня 2013 року по 14 липня 2013 року (до народження дитини) перебувала на обліку в Авдіївському міському центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю;

- з 19 вересня 2014 року по 21 серпня 2017 року працювала на різних посадах у Приватному акціонерному товаристві «Авдіївський коксохімічний завод» (далі - ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод») та була звільнена за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.

Довідкою ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» від 30 листопада 2017 року підтверджується, що за час роботи на посаді тунельника в коксовому цеху № 1 (з 19 лютого 2015 року по 21 серпня 2017 року) ОСОБА_5 до роботи ставилася відповідально, двічі порушувала трудову та виробничу дисципліни.

Згідно з довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-7 за період з 19 вересня 2014 року по грудень 2016 року відповідач стабільно отримувала заробітну плату за вищевказаним місцем роботи, а у 2017 році заробітна плата їй була нарахована лише у лютому в сумі 165 грн та у серпні - в сумі 3 413 грн 15 коп.

Довідкою Авдіївського міського центру зайнятості від 12 березня 2018 року № 39 підтверджується, що ОСОБА_5 як безробітна перебуває на обліку в цьому центрі з 18 грудня 2017 року. Відомостей щодо призначення відповідачу допомоги по безробіттю довідка не містить.

25 травня 2017 року начальником Служби у справах Сіталовим І. А., інспектором ювенальної поліції Рабіним А. В., завідуючим сімейною лабораторією № 2 Долінським В. В. було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_5 та її дочки ОСОБА_6 в гуртожитку по АДРЕСА_1 санітарно-гігієнічні умови задовільні, дитина має окрему кімнату з ліжком, іграшки, одяг та взуття; мати виховує дитину одна, але не приділяє їй належної уваги, про що складено акт, який підписаний відповідачем.

Характеристикою малолітньої ОСОБА_6, виданою Авдіїівським дошкільним навчальним закладом комбінованого типу № 11 «Дзвіночок», підтверджується, що дитина відвідувала вказаний заклад у період з 15 грудня 2015 року по 19 вересня 2016 року. Відповідач займалася вихованням дочки одна, приводила її здебільшого чистою, охайною; поведінка матері адекватна.

Згідно з характеристикою малолітньої ОСОБА_6, виданою 09 червня 2017 року Авдіїівським дошкільним навчальним закладом комбінованого типу № 8 «Малюк», дитина має середній фізичний розвиток, низький рівень моторики та концентрації, рухи недостатньо скоординовані. У дитини порушення мови; логічне мислення розвинуто слабо, не може зробити елементарні висновки, вирішити приклади логічної спрямованості, словниковий запас незначний; навичками роботи з інструментами (ножицями) не володіє; емоційно неврівноважена. У дитини не сформовані санітарно-гігієнічні навички, вона брудна, неохайна, за собою не стежить і до свого зовнішнього вигляду байдужа. Мати участі у житті дитячого закладу не приймає, батьківські збори не відвідує; вихованням дитини займається рідко.

Наказом Служби у справах дітей від 07 червня 2017 року № 27 малолітня ОСОБА_6 була взята на облік як дитина, яка опинилася у складних життєвих обставинах (проживає у сім'ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків).

Рішенням Служби у справах дітей від 18 липня 2017 року № 01-10/31 малолітня ОСОБА_6 влаштована до родини своєї баби ОСОБА_4, яка проживає у квартирі АДРЕСА_2.

Вказане рішення мотивоване тим, що ОСОБА_5 не виконує батьківських обов'язків по вихованню та розвитку дочки, часто залишає дитину без нагляду, ніде не працює, веде антигромадський спосіб життя. Малолітня ОСОБА_6 проживає разом з бабою ОСОБА_4 та знаходиться на її повному утриманні.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 18 липня 2017 року ОСОБА_4 створила задовільні умови для проживання малолітньої ОСОБА_6, зокрема дитина забезпечена окремою кімнатою з ліжечком, іграшками, дитячою літературою, продуктами харчування, одягом та взуттям.

Висновком органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації міста Авдіївки Донецької області від 20 березня 2018 року № 01-15/0617, складеним на вимогу апеляційного суду, визнано за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно її малолітньої дочки ОСОБА_6

Апеляційним судом також встановлено, що на час перегляду в апеляційному порядку цієї справи малолітня ОСОБА_6 разом з позивачем як внутрішньо переміщені особи проживають у квартиріАДРЕСА_3.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов, складеним 14 березня 2018 року головним спеціалістом Служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації Левчик О. В., вказана квартира є однокімнатною, у ній чисто, прибрано, наявні необхідні меблі та побутова техніка. У дитини є окреме спальне місце, куточок для відпочинку, спортивний тренажер. Взаємостосунки в родині теплі та щирі. Санітарно-гігієнічні умови відповідають встановленим вимогам. ОСОБА_4 створила всі умови для проживання, виховання та навчання своєї внучки.

Позивач працює на посаді головного бухгалтера в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЖАР КО» та з листопада 2017 року її середньомісячний дохід становить 15 тис. грн.

Довідкою дошкільного навчального закладу № 579 міста Києва від 01 березня 2018 року № 5 та педагогічною характеристикою підтверджується, що ОСОБА_6, 2013 року народження, відвідує цей заклад з 06 листопада 2017 року. За час перебування в садочку дитина завжди чисто одягнута, охайна, її вихованням займається баба.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, як останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Позбавлення судом ОСОБА_5батьківських прав здійснено згідно із законом - вищенаведеним пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.

Таке втручання здійснено для захисту емоційного здоров'я та моралі малолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку було виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребували інтереси дитини, матір якої не виявляла про неї материнського піклування. Поведінка матері відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов'язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини. Таким чином, втручання було необхідним у демократичному суспільстві і державні органи діяли в межах своєї дискреції.

Як суд першої інстанції, так і апеляційний суд належним чином дослідили наявні у справі докази і врахували сукупність усіх чинників і факторів, тому оскаржувані судові рішення відповідають нормам міжнародного права та практиці ЄСПЛ.

Задовольняючи позовні вимоги та позбавляючи відповідача батьківських прав відносно її дочки, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що залишення дитини з матір'ю, враховуючи спосіб її життя, відсутність стабільного джерела доходів, небажання виїхати заради дитини із зони військових дій, не буде сприяти забезпеченню інтересів малолітньої ОСОБА_6

При цьому Верховним Судом взято до уваги, що за правилами статті 169 СК України позбавлена батьківських прав мати вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни своєї поведінки, якщо це буде відповідати інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, третьою статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

Висновками Служби у справах дітей від 04 вересня 2017 року № 01-45/236 та Органу опіки та піклуванняВійськово-цивільної адміністрації міста Авдіївки Донецької області від 03 березня 2018 року № 01-15/0412 підтверджується, що ОСОБА_4 може бути опікуном внучки ОСОБА_6, 2013 року народження, та здатна створити необхідні умови для її виховання і розвитку.

Встановлення опіки та піклування не припиняє права дитини на отримання пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника та інших соціальних виплат, призначених дитині відповідно до законів України, а також права власності дитини на ці виплати (частина друга статті 247 СК України).

Встановивши, що відомості про батька дитини записані відповідно до статті 135 СК України (зі слів матері), а обставини, які перешкоджають позивачу бути опікуном, відсутні, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_4 опікуном малолітньої ОСОБА_6 та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на те, що місцевий суд розглянув справу за відсутності представника третьої особи - Служби у справах дітей, який мав довести факт її ухилення від виконання батьківських обов'язків, не заслуговують на увагу, оскільки саме позивач зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Крім цього, в суді апеляційної інстанції брав участь представник органу опіки та піклування, пояснення якого підтвердили висновки місцевого суду.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не з'ясував, яким чином позивач отримала в органах поліції негативну довідку-характеристику на відповідача, яка не містить ні номера, ні дати її складання, є неспроможними, оскільки вказана довідка була отримана позивачем на адвокатський запит її представника, і ця характеристика узгоджується з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Аргументи скарги про те, що висновок Служби у справах дітей від 24 липня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_5 ніде не працює та живе за рахунок тимчасових заробітків, суперечить її трудовій книжці, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив, посилаючись на те, що хоча відповідач і перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» до 21 серпня 2017 року, проте починаючи з січня 2017 року вона фактично не працювала та не отримувала заробітну плату, що підтверджується вищевказаною довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-7.

Крім цього, на час розгляду справи апеляційним судом відповідач так і не працевлаштувалася, хоча в апеляційній скарзі, яка була подана у грудні 2017 року, вона посилалася на те, що вже знайшла постійну роботу в місті Авдіївці, у зв'язку з чим відмовилася від переїзду до дитини у місто Київ.

Посилання заявника на те, що висновок про доцільність позбавлення її батьківських прав був складений Службою у справах дітей без обстеження її побутових умов, є неспроможними, з огляду на таке.

Як було зазначено вище, 25 травня 2017 року начальником Служби у справах дітей, інспектором ювенальної поліції та завідуючим сімейною лабораторією № 2 було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_5 та її дочки в гуртожитку по АДРЕСА_1, про що складено акт, який підписаний відповідачем.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 проживає разом з малолітньою ОСОБА_6 в орендованій квартирі в місті Києві, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки позивач залишила своє місце проживання в місті Авдіївці з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та у зв'язку з переміщенням з цією ж метою підприємства, на якому вона працює. При цьому, ОСОБА_4як внутрішньо переміщена особа має постійне місце роботи, стабільний дохід, який дозволяє їй на належному рівні утримувати внучку.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають принципу верховенства права, вимогам закону, якнайкращим інтересам дитини й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов