Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/25882/16-ц

провадження № 61-31151св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 6»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у складі судді Цокол Л. І. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 6» (далі - ТОВ «РАДА 6») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просило стягнути з останнього на свою користь інфляційні збитки у розмірі 5 500 грн 50 коп та 3% річних у розмірі 513 грн 59 коп за період невиконання ним грошового зобов'язання за судовим рішенням у справі № 757/17486/14-ц з 01 червня 2014 року по 23 травня 2016 року, а також судовий збір у розмірі 1378 грн.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року з ОСОБА_4 на користь ТОВ «РАДА 6» стягнуто борг за житлово-комунальні послуги у розмірі 10 260 грн 48 коп. 08 червня 2015 року на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який пред'явлено до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Відповідач вказане рішення не виконує, а відтак відповідно до статті 625 ЦК України з нього підлягають стягненню інфляційні збитки за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року, позов ТОВ «РАДА 6» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «РАДА 6» інфляційні витрати в розмірі 2 400 грн 95 коп, 3% річних в розмірі 320 грн 46 коп.

Вирішено питання судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позовні вимоги про застосування положень статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів за житлово-комунальні послуги підлягають частковому задоволенню за період з 08 квітня 2015 року по 23 травня 2016 року, оскільки на час звернення ТОВ «РАДА 6» до суду з даним позовом рішення про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 08 квітня 2015 року, відповідачем не виконано.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду про наявність заборгованості є припущенням, оскільки суду не надано оригінал рішення про стягнення такої заборгованості з ОСОБА_4 на користь ТОВ «РАДА 6».

Суд першої інстанції, на думку позивача, вийшов за межі позовних вимог та стягнув інфляційні витрати та 3% річних з 08 квітня 2015 року по 23 травня 2016 року, а не з 01 червня 2014 року по 23 травня 2016 року, як це просив позивач у прохальній частині позовної заяви.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 04 червня 2018 року справу № 757/25882/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1. Житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок, є ТОВ «РАДА 6».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 08 квітня 2015 року, задоволено позов ТОВ «РАДА 6» та стягнуто з ОСОБА_4 борг у розмірі 10 260 грн 48 коп.

08 червня 2015 року на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який пред'явлено до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

11 лютого 2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, ОСОБА_4 рішення суду про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги не виконує.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що ОСОБА_4 не виконує рішення суду про стягнення заборгованості, суди дійшли вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь ТОВ «РАДА 6» інфляційних витрат та 3 % річних за період з 08 квітня 2015 року по 23 травня 2016 року, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості набрало законної сили не 01 червня 2014 року, 08 квітня 2015 року.

Доводи касаційної скарги про вихід судом за межі позовних вимог колегія суддів відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження з огляду на нарахування судом першої інстанції інфляційних втрат та 3 % річних за період починаючи з 08 квітня 2015 року по 23 травня 2016 року, а не з 01 червня 2014 року по 23 травня 2016 року, як це просив позивач.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат