Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 607/12357/13-ц

провадження № 61-34120 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 07 серпня 2017 року у складі судді Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»

(далі - ПАТ «ВіЕс Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обгрутування позовних вимог зазначало, що 05 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KF47597, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 37 500,00 доларів США зі сплатою 12, 5 процентів річних, строком до 03 березня 2023 року.

З метою належного виконання зобов'язань за кредитним договором, 05 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 25 843, 69 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України еквівалентно 206 568, 62 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав вимог про погашення заборгованості в повному обсязі та звільнення предмета іпотеки, позивач просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу від свого імені будь-якій особі за договором купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом- оцінювачем на день її продажу, для чого забезпечити право банку щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно на: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств, незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, довідок, витягів, а також вільний доступ уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо), необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації предмета іпотеки направити на задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2008 року № КF47597 у розмірі 25 843,69 доларів, що еквівалентно 206' 568,62 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 23 жовтня 2014 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на квартиру,загальною площею 36, 8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом-оцінювачем на день її продажу, для чого забезпечено право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно на: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких документів, довідок, витягів, а також вільний доступ уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо), необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації направити на задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2008 року № КF47597 у розмірі

25 843,69 доларів, що еквівалентно 206 568,62 грн.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 порушено умови кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Оскільки виконання основного зобов'язання за кредитним договором забезпечено договором іпотеки, наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, а також виселення відповідача з житлового приміщення, що є предметом іпотеки.

Не погоджуючись із указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 07 серпня

2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2014 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що у встановлений судом тридцятиденний строк з моменту вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, ОСОБА_1 не усунув недоліки апеляційної скарги, зокрема не подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та докази на підтвердження поважності причин його пропуску. Заявник був обізнаний про хід розгляду справи, в якому він є стороною та не був позбавлений можливості ознайомитись з оскаржуваним судовим рішенням суду першої інстанції у Єдиному державному реєстрі судових рішень, однак не вживав жодних заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому провадження, подавши апеляційну скаргу після спливу більше двох з половиною років після ухвалення судового рішення.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у серпні 2017 року, ОСОБА_1, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття провадження.

Касаційна скарга мотивована посиланням на помилковість висновку апеляційного суду про пропуск ним строку на апеляційне оскарження, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення йому копії рішення суду першої інстанції, зокрема - повідомлення про вручення поштового відправлення, тоді як апеляційний суд пов'язує початок перебігу строку на апеляційне оскарження суду першої інстанції виключно з днем отримання рішення. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня

2016 року у справі № 6-1250цс16 викладено висновок, що якщо недотримання строку було зумовлено діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, зокрема не надіслання протягом строку на апеляційне оскарження копії повного тексту рішення суду першої інстанції, ця обставина може бути підставою для поновлення строку за заявою особи, яка оскаржує судове рішення. Посилання апеляційного суду на супровідний лист, як на доказ отримання ним копії рішення суду першої інстанції є безпідставним, оскільки зазначений документ не є належним та допустимим доказом, оскільки не свідчить про дійсне відправлення копії судового рішення та отримання його адресатом.

Зазначав, що висновок суду про те, що він не усунув недоліки апеляційної скарги у встановлений судом строк не відповідає фактичним обставинам справи та не грунтуються на нормах процесуального законодавства, оскільки копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху він отримав 03 липня 2017 року, а матеріали на усунення недоліків апеляційної скарги здав до поштового відділення 01 серпня 2017 року, що свідчить про дотримання ним тридцятиденного строку, встановленого судом на усунення недоліків, та передчасності висновку суду щодо наявності підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

04 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, мають право одержувати копії рішень, ухвал, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом.

Частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У частині третій статті 297 ЦПК України 2004 року визначено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Як вбачається з довідки Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області та змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2014 року, відповідач про розгляд справи був повідомлений через оголошення у пресі, він та його представник не були присутні в судовому засіданні під час проголошення оскаржуваного рішення суду.

13 червня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ознайомився з матеріалами справи.

12 червня 2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня

2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2014 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати тридцяти днів з дня отримання копії зазначеної ухвали, з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження.

03 липня 2017 року ОСОБА_1 отримав копію ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 07 серпня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2014 року.

Постановляючи зазначену ухвалу апеляційний суд виходив з того, що у встановлений судом строк, заявник не виконав вимоги ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої цієї статті однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦПК України 2004 року строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом.

Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку (частина шоста статті 70 ЦПК України 2004).

З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 здав до поштового відділення заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, яка була отримана Апеляційним судом Тернопільської області 07 серпня

2017 року, що підтверджується описом вкладення у цінний лист, інформацією про відправлення та конвертом. Останнім днем наданого апеляційним судом строку для подання заяви про усунення недоліків було 02 серпня 2017 року.

Узагальнюючи наведене, висновок апеляційного суду про те, що заявник не виконав вимог ухвали суду від 23 червня 2017 року, не надавши суду відповідних документів є помилковим, а тому ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частин четвертої та шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 07 серпня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик