Ухвала

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/8878/16-ц

провадження № 61-23640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року у складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 січня 1959 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Шахтарську Шахтарського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено актовий запис № 42. Після одруження ОСОБА_5 обрано прізвище чоловіка - «ОСОБА_5».

Зазначає, що він є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження від 25 травня 2016 року. Також у подружжя є ще один син (його брат) ОСОБА_6

За час перебування у шлюбі ОСОБА_8 та ОСОБА_5 отримали у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_1.

У 1970 році ОСОБА_8 та ОСОБА_5 збудований жилий будинок за вказаною адресою загальною площею 93 кв. м, житловою площею 56 кв. м.

Із 30 серпня 1988 року він проживав та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а із 1993 року проживав там разом із дружиною та сином. Його брат ОСОБА_6 також був зареєстрований за цією адресою, однак із 1990 року зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть від 25 травня 2016 року. За життя ОСОБА_8 заповіту не склав.

Оскільки житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, збудований батьками у шлюбі, то після смерті його батька відкрилася спадщина, до складу якої входила 1/2 частини цього будинку.

Оскільки він після смерті батька фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном шляхом постійного проживання за місцем знаходження спадкового майна разом із спадкодавцем, то він має право на 1/4 частину спадкового майна.

ОСОБА_6 не прийняв спадщину після смерті батька, оскільки не вступив в управління та володіння таким майном та не подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Тобто, після смерті ОСОБА_8 він, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали право на 1/6 частини спадкового майна кожен. У зв'язку із тим, що останній не прийняв спадщину, його частка перейшла до інших спадкоємців та розподілилася між ними, а саме він та ОСОБА_5 мають право на 1/4 частини спадкового майна кожен, яке складається із 1/2 частини вказаного житлового будинку.

У грудні 2003 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою видане свідоцтво про право на спадщину від 23 грудня 2003 року № 31536228 на ім'я його матері ОСОБА_5

У серпні 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим В. О. посвідчена його заява від 12 серпня 2016 року № 605 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок (або його частину), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 19 серпня 2016 року вказана заява надіслана до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори. У вересні 2016 року він отримав лист від Першої Київської обласної державної нотаріальної контори «Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину» від 10 вересня 2016 року № 596/01-16, яким йому повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у своїй заяві про прийняття спадщини він посилався на статтю 1268 Цивільного кодексу України (далі ? ЦК України), яка не стосуються його випадку оформлення спадкових прав, оскільки на час смерті спадкодавця діяв ЦК Української РСР у редакції 1963 року, положення якого передбачали інші випадки прийняття спадщини.

Також йому повідомлено, що згідно з матеріалами спадкової справи єдиним спадкоємцем за законом на майно померлого є ОСОБА_5

Щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом, то йогму повідомлено про те, що у видача свідоцтв про право на спадщину нотаріусом на будь-яке майно померлого можлива лише на ім'я того спадкоємця, який частково вже оформив свої спадкові права. Отже, для оформлення ОСОБА_5 своїх спадкових прав на майно, що залишилося, їй або її представнику необхідно звернутися до державної нотаріальної контори із оригіналом правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Таким чином, він не може реалізувати свої спадкові права на 1/4 частину спадкового майна, яке складається із 1/2 частини оспорюваного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на вказану частину спадщини, посилаючись на те, що до цього часу не вчинено жодних дій, які свідчили б про його намір оформити спадкові права, а свідоцтво про право на спадщину вже видане у 2003 році на ім'я дружини спадкодавця ОСОБА_5

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8 право власності на 1/4 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із чим не можливо вирішити цей спір по суті. Надана позивачем відповідь завідувача Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Грисюк О. В. від 10 вересня 2016 року, у якій повідомлено, що заява ОСОБА_4 про видачу свідоцтва на право на спадщину залишена без виконання, не може вважатися відмовою у видачі позивачу свідоцтва про права на спадщину, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства належним доказом у цій справі може бути лише постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім цього, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_8

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

У травні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання судів на відсутність у справі постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії є безпідставними, оскільки позивачем у порядку, передбаченому частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року, подана до суду апеляційної інстанції постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 01 квітня 2017 року, яка не була врахована апеляційним судом. Право власності ОСОБА_8 на оспорюваний житловий будинок підтверджується наданими позивачем доказами, а саме: копією технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, копією витягу із погосподарської книги, копією державного акта на право приватної власності на землю від 31 жовтня 1998 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п'ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на майно у порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 рокута ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 рокупризначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик