ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 серпня 2018 року

м. Київ

справа №521/5829/17

провадження № 61-30968св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: КарпенкоС. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго»,

розглянувши у порядку письмового позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Михайлюка О. А., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року, постановлену колегією суддів у складі: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» (далі - ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго»), який у червні 2017 року змінив, і остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення від 21 грудня 2016 року № 1839-к, поновити його на посаді директора з питань безпеки ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду, яку він оцінив у 500 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом № 1839-к від 21 грудня 2016 року його звільнено з посади директора з питань безпеки ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв?язку зі скороченням посади, яку він обіймав. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки звільнення відбулось із порушенням законодавства, а саме відповідач не попередив його про звільнення у зв?язку зі скороченням за два місяці і не запропонував будь-яких інших посад на підприємстві. Також позивач вказує на те, що копію наказу про звільнення та трудову книжку він не отримував, тому строк звернення до суду не пропущений. Враховуючи викладене, просив позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановивши, що позивач з наказом про звільнення ознайомлений 18 січня 2017 року і цього ж дня відмовився від одержання трудової книжки, а з позовом до суду звернувся у квітні 2017 року, суд дійшов висновку про пропуск строку і відмовив у позові з цих підстав.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції встановив неналежне повідомлення позивача про наступне вивільнення і недодержання вимог про пропонування йому іншої роботи, що свідчить про порушення трудових прав позивача та погодився з висновками суду першої інстанції щодо пропуску строку звернення до суду, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з'ясували фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, а також залишили поза увагою те, що позивач наказу про звільнення і трудової книжки не отримував та дізнався про звільнення 10 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 25 травня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» подало відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало на те, що суди попередніх інстанцій всебічно та повно з?ясували обставини справи, на які учасники посилались як на підставу своїх вимог і заперечень. Вважає, що оскаржувані позивачем судові рішення є законними та обґрунтованими і просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом ЗАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» № 1438-к від 20 вересня 2006 року ОСОБА_4 прийнято на посаду виконуючого обов'язки начальника служби безпеки ВАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго».

Наказом № 1235-к від 15 серпня 2007 року ОСОБА_4 переведено на посаду директора з питань безпеки ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго».

За поданням адміністрації ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» № 465 від 8 серпня 2016 року, яке розглянуто на спільному засіданні профкому підприємства, що підтверджується протоколом № 54 ПО від 10 серпня 2016 року, протоколом Наглядової Ради від 25 серпня 2016 року, вирішено внести зміни в організаційну структуру товариства та вивести зі складу дирекції з питань безпеки службу охорони, відділ режимно-секретної мобілізаційної роботи та цивільного захисту і контрольно-ревізійну групу.

Наказом голови правління № 640-Т від 1 вересня 2016 року виключено із штату дирекції з питань безпеки службу охорони, відділ режимно-секретної мобілізаційної роботи та цивільного захисту і контрольно-ревізійну групу.

Протоколом Наглядової Ради від 2 вересня 2016 року вирішено внести зміни в організаційну структуру товариства та реорганізувати дирекцію з питань безпеки шляхом її ліквідації.

Наказом № 644-Т від 8 вересня 2016 року вирішено з метою оптимізації чисельності працівників скоротити з 10 листопада 2016 року посади та внести зміни до штатного розкладу ПАТ «Одесаобленерго», зокрема, скоротити всі посади дирекції з питань безпеки, а саме посаду директора з питань безпеки.

На виконання зазначеного протоколом Наглядової Ради від 9 вересня 2016 року затверджено нову структуру ПАТ «Одесаобленерго» з урахуванням проведення реорганізації дирекції з питань безпеки .

Також судами встановлено, що з 1 серпня 2016 року по 19 жовтня 2016 року ОСОБА_4 був тимчасово непрацездатним, що підтверджується листком непрацездатності. Відповідно до акта від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_4 після тимчасової непрацездатності на роботу не вийшов. Згідно з актом від 21 жовтня 2016 року начальником відділу кадрів ОСОБА_10 у телефонному режимі повідомлено ОСОБА_4 про скорочення посади директора з питань безпеки через 2 місяця, а саме з 21 грудня 2016 року.

У період з 19 жовтня 2016 року по 8 листопада 2016 року ОСОБА_4 перебував на курортно-санаторному лікуванні, що підтверджується довідкою МВС України № 647 від 10 листопада 2016 року, потім - у відпустці і до роботи мав приступити 20 грудня 2016 року, проте на роботу не вийшов.

Наказом ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» від 21 грудня 2016 року № 1839-к ОСОБА_4 звільнено з посади директора з питань безпеки ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

21 грудня 2016 року ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» на адресу ОСОБА_4 направило копію наказу про звільнення та повідомлення про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки, проте вказане повідомлення повернуто з підстав закінчення терміну зберігання.

18 січня 2017 року ОСОБА_4 прибув до відділу кадрів ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго», де йому та його адвокату ОСОБА_8 були надані оригінал наказу про звільнення № 1839-к від 21 грудня 2017 року, трудова книжка з відповідними записами, особова картка П-2, книга руху трудових книжок та перелік вакантних посад.

Із зазначеним пакетом документів були ознайомлені ОСОБА_4 та його адвокат ОСОБА_8 ОСОБА_4 не погодився лише з датою звільнення, вважаючи, що він має бути звільнений з 18 січня 2017 року, і відмовився від запропонованих вакантних посад, про що подав голові правління ПАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» заяву з проханням змінити дату його звільнення з 21 грудня 2016 року на 18 січня 2017 року.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, встановивши, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

До такого ж висновку дійшов і апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, встановивши при цьому, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки належних і допустимих доказів щодо виконання вимог статті 492 КЗпП України відповідач не надав, однак строк для пред?явлення позову пропущений позивачем без поважних причин.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Твердження заявника стосовного того, що ОСОБА_4 дізнався про наказ, підстави та причини його звільнення 10 червня 2017 року, спростовуються матеріалами справи і встановленими судами обставинами справи.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій достовірно встановивши, що позивач з наказом про звільнення ознайомлений 18 січня 2017 року і від підпису про ознайомлення з відповідним наказом та від отримання трудової книжки відмовився, що підтверджується актом від 18 січня 2017 року, а також показами допитаних в судовому засіданні свідків, дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки іншого позивач не довів.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні, суд касаційної інстанції відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук