Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 360/2360/15-ц

провадження № 61-6703св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 19 квітня 2016 року у складі судді Унятицького Д. Є. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Гуля В. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення порядку користування житловим будинком, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визначити порядок користування житловим будинком на АДРЕСА_1, виділивши йому в користування приміщення 1-3 та 1-2; відповідачу виділити в особисте користування приміщення 1-4; кухню 1-1, коридор 1-6, санвузол 1-7, передпокій 1-5, господарські будівлі та споруди: ворота з хвірткою та огорожу 6-11, вигрібну яму 12, навіс &q? 1;М&q?ор;, гараж &q?нв;Л&qu1-; - залишити в спільному користуванні.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що сторони є співвласниками домоволодіння на АДРЕСА_1. Відповідно до рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року йому належить 3/4 частини зазначеного домоволодіння, а відповідачу 1/4 частина. Оскільки ОСОБА_5 чинить позивачу перешкоди в користуванні спірним будинком, дійти домовленості про спільне користування вони не можуть, просив визначити у судовому порядку порядок користування житловим будинком.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 19 квітня 2016 року позов задоволено. Визначено порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1: виділено ОСОБА_4 у користування житлову кімнату 1-3, площею 16, 2 кв. м, житлову кімнату 1-2, площею 10, 3 кв. м, та виділено ОСОБА_5 у користування житлову кімнату 1-4, площею 10, 2 кв. м. Інші приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 та господарські будівлі та споруди (ворота з хвірткою, огорожу № 6-11, вигрібну яму № 12, навіс &qu;О;М&quко;, гараж &q?ит;Л&quкі;) залишено в спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поділ спірного житлового будинку між сторонами відповідно до ідеальних часток є неможливим, визначивши варіант порядку користування будинком з урахуванням розміру часток сторін та забезпечення їх прав, як співвласників.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Бородянського районного суду Київської області від 19 квітня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд керувався тим, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У такому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

ОСОБА_5, не погодившись із зазначеними рішеннями судів, у серпні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанцій.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник посилалася на те, що позивачем 28 січня 2016 року подано уточнену позовну заяву, якою змінений предмет позову, однак, копії позову відповідач не отримала. Також зазначила, що суд безпідставно відмовив у прийнятті зустрічної позовної заяви та у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі третьої особи. Заявник посилається на те, що позивач не надав суду належних доказів неможливості виділу у натурі спірного будинку а також належності відповідачу ? частини спірного будинку.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просив залишити її без задоволення, зазначивши, що доводи, викладені у скарзі, є необґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2016 року відкрито провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку із надвірними будівлями АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 належить 3/4 частини зазначеного домоволодіння, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Спірний будинок, загальною площею 67, 0 кв. м, житловою 36,7 кв.м., має три житлові кімнати, з яких кімната 1-2 є прохідною до кімнати 1-3, що підтверджується технічним паспортом.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи поділ житлового будинку на АДРЕСА_1 на дві ізольовані квартири, відповідно до ідеальних часток співвласників 3/4 та ?, неможливий.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам було роз'яснено, якщо виділ частини в будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом, встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Таким чином, з огляду на норми законодавства та на викладені обставини справи, суд касаційної інстанції вважає правильним висновки судів про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визначення порядку користування спільним житловим будинком.

Доводи касаційної скарги про ненаправлення відповідачу копії уточненої позовної заяви та, як наслідок, неможливості підгодовувати заперечення, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки цю заяву подано до суду 28 січня 2016 року, а рішення у справі ухвалено 19 квітня 2016 року, з огляду на що у відповідача мав достатньо часу для підготовки обґрунтованих заперечень.

Верховний Суд також визнає необґрунтованими доводи заявника про незалучення до участі у справі третьої особи, оскільки спір з приводу встановлення порядку користування спільною власністю відповідно до вимог ЦК України вирішується між співвласниками майна. При цьому заявник не обґрунтував, яким чином рішення суду впливає на права та інтереси третьої особи.

Посилання заявника у касаційній скарзі на відсутність належних доказів неможливості виділу у натурі спірного будинку а також належності відповідачу 1/4 частини спірного будинку Верховний Суд визнає необґрунтованим, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Також Верховним судом враховано, що сторони набули у власність спірне майно у відповідних частках на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, що не заперечувалось відповідачем, з огляду на що доводи про те, що відповідач не зареєструвала своє право власності, а тому позов є передчасним, є необґрунтованими.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик