МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУДМІСТА ОДЕСИ
Справа №521/7918/16-ц
Номер провадження №2/521/584/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

судді - Маркарової С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іськової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Об'єктом спору є квартира АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що спірна квартира належала на праві приватної власності його колишній дружині ОСОБА_5 та донці ОСОБА_7

28.11.1979 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірваний.

У вересні 2015 року позивач, навідавшись до квартири, в якій проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_7, дізнався, що останні померли, а в квартирі, що їм належала, проживають невідомі особи.

В цьому ж році ОСОБА_2 встановлено, що квартира була відчужена ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за договором дарування від 05.09.2007 року на користь ОСОБА_3, а в подальшому 28.09.2015 року продана ОСОБА_6, який в свою чергу 07.12.2015 року продав спірне майно ОСОБА_4

Маючи сумніви щодо укладення та нотаріального посвідчення договору дарування від 05.09.2007 року, представником ОСОБА_2 06.10.2015 року до Міністерства юстиції України направлений адвокатський запит щодо факту посвідчення вищевказаного договору дарування, який своїм листом від 07.11.2015 року повідомив, що оспорюваний договір дарування від 05.09.2007 року не посвідчувався.

Позивач вважаючи себе єдиним спадкоємцем першої черги після смерті доньки, бажаючи стати власником спірної квартири 15.08.2016 року уточнив в процесі розгляду справи позовні вимоги та просив суд:

- визнати недійсним договір дарування від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_3,

- витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2

Підставою позову позивач визначив вимоги статті 215 ЦК України, за якими підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу та вважав, що не дотримання вимог закону щодо нотаріального посвідчення угоди тягне недійсність договору дарування спірної квартири (частина четверта), окрім того, до виниклих правовідносин можуть бути застосовані положення статті 387 ЦК України щодо витребування майна з чужого незаконного володіння.

Цивільна справа перебуває в проваджені Малиновського районного суду м.Одеси з квітня 2016 року, 03.08.2017 року була передана на розгляд судді Маркаровій С.В.

З 04.10.2017 року правову допомогу позивачу надає адвокат Швець К.О.

Так, в судовому засіданні з урахуванням суперечливих пояснень адвоката позивача по суті позову адвокату судом було запропоновано письмово уточнити позовні вимоги, а саме - чітко визначити підставу позову.

Протягом розгляду справи така процесуальна дії представником позивача вчинена не була.

В судовому засіданні адвокат так само не могла визначитись із підставою позову, надаючи суперечливі пояснення по суті спору, що підтверджується звукозаписом судового засідання, тому вирішуючи спір суд виходить із письмової позовної заяви позивача ОСОБА_2 (а.с. 47), підписаної його представником за довіреністю.

Відповідач ОСОБА_3 в останнє судове засідання не з'явилась, в процесі розгляду справи просила вирішити спір без її участі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, наполягав на вирішенні справи на підставі наявних в ній доказів.

Дослідивши обставини справи та наявні докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

18.02.2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу №441 від 18.02.2004 року набули право власності на квартиру АДРЕСА_1.

05.09.2007 року вони подарували спірну квартиру ОСОБА_3

Договір дарування, наданий позивачем в ксерокопії містить відомості про його посвідчений державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., реєстрацію в реєстрі за №487.

За змістом та формою ксерокопія договору відповідає вимогам Наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», Наказу Міністерства юстиції України від 02.03.1994 року «Про затвердження Форм реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на угодах і засвідчувальних документах».

Зі змісту договору вбачається, що особи сторін договору були встановлені та перевірені нотаріусом, наслідки укладення угоди є їм зрозумілими.

Сторони договору підтвердили дійсність намірів при укладанні договору, що він не приховує інший правочин.

Поряд із тим, суд враховує, що оригінал чи належним чином посвідчена копія оспорюваного договору по справі відсутні, за перевіркою Головного територіального управління юстиції у м. Києві за вих. №30984/0/11-16 від 28.12.2016 року були отримані письмові пояснення приватного нотаріуса Тимошенко Л.А., за якими договір дарування нотаріусом Тимошенко Л.А. за реєстровим номером №487 не посвідчувався.

Відповідач ОСОБА_3 03.07.2015 року зареєструвала право власності на спірне майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №40078626.

28.09.2015 року ОСОБА_3 продала спірну квартиру ОСОБА_6 (договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. зареєстрований в реєстрі за №1528).

Право власності набувача за правочином було 28.09.2015 року зареєстроване (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №44626818).

7.12.2015 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру спірну квартиру відповідно до договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №4-1824.

Право власності набувача за правочином було зареєстровано 07.12.2015 року.

На час розгляду справи ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, що не оспорюється сторонами.

Вирішуючи спір суд враховує, що відповідно до загальних засад цивільного судочинства судом захищається порушене право особи, відповідно, позивач має бути носієм певного права, порушення якого обумовило звернення особи за захистом до суду.

Зазначене узгоджується із Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за якою правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі суд визначає як :

1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором;

2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;

3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Так, з матеріалів позовної заяви вбачається що позивач 28.11.1979 року розірвав шлюб із ОСОБА_5

Його донька ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2

З матеріалів спадкової справи №349/2015 до майна ОСОБА_7 вбачається, що будь-яка інформація з приводу заповітів, спадкових договорів та виданих свідоцтв про право на спадщину відсутня.

Поряд із тим, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті доньки ОСОБА_7 звернувся 30.09.2015 року, тобто із дотриманням встановленого законом строку.

Згідно відповіді Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області за вих. №15/47-26 від 17.01.2017 року у Одеському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Одеській області актовий запис про смерть ОСОБА_5 (колишньої дружини позивача), ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутній.

Суд погоджується із доводами позивача, що статтею 719 ЦК України, зокрема частиною 2 встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

Так, статтею 203 ЦК України встановлено, що :

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частина 4 цієї норми закону, та на яку позивач послався в обґрунтування позову, не охоплюється статтею 215 ЦК України та свідчить про те, що за загальним правилом порушення встановленої законом форми правочину не спричиняє недійсність правочину, крім випадку, коли така недійсність прямо передбачена законом.

Положення статті 719 ЦК України щодо форми договору дарування таких вимог також не містять.

Поряд із тим, відповідно до статті 182 ЦК України, роз'яснень Міністерства Юстиції «Особливості посвідчення договорів дарування» правочин дарування нерухомого майна підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Момент вчинення такого правочину відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому у разі порушення вимог частини 4 ст. 215 ЦК України вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Вимоги цивільного законодавства узгоджуються, окрім того, по вказаній справі із фактичними об'єктивними обставинами, а саме відсутністю оригіналу договору дарування та перевіркою Головного територіального управління юстиції у м. Києві за вих. №30984/0/11-16 від 28.12.2016 року, які підтверджують факт не укладення оспорюваного договору, що виключає визнання його судом недійсним.

Зазначене відповідає, зокрема, позиції Вищого господарського суду України в п. 17 роз'яснення № 01-5/111 від 12.03.1999 року «Про деякі питання вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», де суд зазначив, що недійсною може бути визнана лише укладена угода, тобто така, щодо якої сторонами в потрібній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов (стаття 153 Цивільного кодексу).

Судова практика свідчить, що договори, щодо яких сторонами недодержано вимог закону про нотаріальне посвідчення, визнаються нікчемними із застосуванням ст. 220 ЦК або особа не позбавлена права на встановлення факту не укладання договору.

Враховуючи загальні засади цивільного законодавства, вимоги до договору дарування та встановлені судом обставини згідно перевірки Міністерства Юстиції України суд вважає, що позивачем не правильно обраний спосіб захисту права як визнання правочину недійсним.

Розглядаючи вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку статті 387 ЦК України суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначене узгоджується із думкою Верховного Суду України (лист від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», за якою при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Відповідно до вищезазначеного листа ВСУ від 01.07.2013 року: від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

Враховуючи, викладене підстави для задоволення позову ОСОБА_2 в порядку ст. 215 ЦК України на час вирішення спору відсутні.

Відповідно до ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням.

Керуючись Главою 9 Розділу З ЦПК України, ст.ст.352, 354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.08.2016 року у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 скасувати.

Встановити порядок виконання рішення в частині заходу забезпечення позову, за яким заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання рішенням суду законної сили.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст.352, 354 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м.Одеси.

Суддя С.В. Маркарова

Повний текст рішення виготовлений 17.12.2018 року.