Провадження № 2/760/3397/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва
в складі:головуючого судді- Лазаренко В.В.
за участю секретаря - Каліщук М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Київський міський будинок дитини «Берізка», Солом'янська районна в м. Києві державна адміністрація в особі відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, Солом'янський районний у місті Києві відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та реєстрацію дитини,
27.07.2017 позивач звернувсь в суд з позовом до відповідачів, в якому просить позбавити їх батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з відповідачів аліменти на утримання ОСОБА_5 у розмірі ? частини сукупного доходу, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з кожного; зареєструвати малолітню ОСОБА_5 за місцем реєстрації батька ОСОБА_3.
Свої вимоги аргументує тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками малолітньої ОСОБА_5.
12.12.2016 відповідачі відмовились забрати свою новонароджену дитину ОСОБА_5 з Київського міського пологового будинку №3, про що було складено відповідний акт.
Реєстрація народження дитини була проведена відповідно до ст. 133 СК України, т.я. відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі.
13.01.2017 ОСОБА_5 була поставлена на облік дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування в службі у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації.
Відповідач ОСОБА_3 на прийомі у службі у справах дітей повідомив, що не являється біологічним батьком ОСОБА_5 і не має наміру забирати дитину на виховання у свою сім'ю.
Відповідач ОСОБА_4 з грудня 2016 року не з'являлась на прийом до служби у справах дітей для вирішення питання щодо подальшої долі її доньки, і лише 02.03.2017 повідомила про бажання забрати доньку на виховання в свою сім'ю, проте не виявила бажання бачитися з дитиною. При цьому повідомила, що проживатиме з донькою у знайомих, а якщо її мати надасть згоду, то за місцем своєї реєстрації у АДРЕСА_1. Також, відповідач ОСОБА_4 повідомила, що не працює, не має доходу та розраховує на соціальну допомогу при народженні дитини. Після цього, відповідач більше жодного разу не з'являлась до служби у справах дітей, на телефонні дзвінки не відповідає, хоча зобов'язувалась до 31.03.2017 надати підтверджуючі документи про створення належних умов для проживання та утримання доньки.
На запити служби у справах дітей, направлених з місцем реєстрації відповідача ОСОБА_4 та за місцем її проживання (з її слів), надійшли відповіді, що з жодною з адрес вона не проживає. При цьому, згідно заяви матері відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - остання зазначила, що не має можливості забрати до себе доньку з онукою та надавати їй допомогу, у зв'язку зі станом свого здоров'я та необхідністю здійснювати догляд за важкохворою матір'ю.
Також, посилається на те, що відповідачі за весь час перебування малолітньої ОСОБА_5 в Київському міському будинку дитини «Берізка» не відвідували її, станом здоров'я та розвитку не цікавились, а тому, всі вищенаведені обставини свідчать про те, що відповідачі повністю усунулись від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до доньки.
З наведених підстав для захисту інтересів дитини просять позов задовольнити в повному обсязі.
В судове засідання учасники справи не з'явились.
Від представника позивача надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Від третіх осіб - Київського міського будинку дитини «Берізка» та Солом'янського районного у м. Києві ВДРАЦС ГТЮ у м. Києві на надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.
Третя особа - Солом'янська районна в м. Києві державна адміністрація в особі ВПРМП ФО про причини неявки свого представника в судове засідання не повідомила, з заявами про розгляд справи у відсутності її представника, чи про перенесення розгляду справи до суду не зверталась.
Відповідачі, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток, а відповідач ОСОБА_4, і шляхом публікації оголошення на вебпорталі судової влади, про причини своєї неявки суд не повідомили, з заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались.
З огляду на належне повідомлення відповідачів, суд керуючись ст.ст. 223, 280 ЦПК України, знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності сторін, ухваливши заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача згідно поданої заяви.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_5, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 13.01.2017 виданим Солом'янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.
З копії Акту закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забирати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров'я №1017 від 12.12.2016, складеного в Київському міському пологовому будинку №3, вбачається, що ОСОБА_4 з причин матеріального незабезпечення відмовилась забирати дитину жіночої статі - дівчинку, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12 год. 45 хв.(ім'я та прізвище не встановлено) з пологового будинку. Також, з даного акту вбачається, що підставою для його складення були письмові заяви як матері, так і батька дитини від 12.12.2016.
Відповідно до письмової заяви відповідача ОСОБА_3 від 03.03.2017, його було попереджено про те, що він, як батько ОСОБА_5 несе разом з матір'ю дитини відповідальність за її подальшу долю.
З заяви відповідача ОСОБА_4 від 02.03.2017 вбачається, що вона залишила доньку в пологовому будинку, т.я. не має де жити, а також виявила бажання забрати доньку та зобов'язалась до 31.03.2017 надати документи про те, чи дозволить їй мати проживати разом з донькою за місцем своєї реєстрації.
Проте, як зазначає позивач, після написання даної заяви відповідач ОСОБА_4 більше до служби у справах дітей не з'являлась та ніяких документів не надавала.
Згідно листів №161 від 07.07.2017 та № 061/150-416 від 25.05.2018 за підписом Головного лікаря Київського міського будинку дитини «Берізка», батьки малолітньої ОСОБА_5 жодного разу не відвідали свою доньку та не цікавилися її станом здоров'я за весь час перебування в будинку дитини, не звертались до адміністрації закладу з питанням про повернення дитини в сім'ю.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані, виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно п.п. 1-2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, а також, що вона він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Верховний Суд України в частині 2 пункту 16 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 03.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Як встановлено судом, відповідачі своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої дочки ОСОБА_5 не виконують, зокрема не забрали її з пологового будинку, не відвідують та не цікавляться її життям та розвитком у закладі, де на даний час перебуває на вихованні дитина, протягом тривалого часу та не здійснюють жодних дій, спрямованих на виконання батьківських обов'язків, при чому роблять це свідомо, без поважних причин.
Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно малолітньої дитини знайшли своє підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами, є обґрунтованими, у зв'язку з чим приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.
Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.
Згідно ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Як визначено статтею 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно із ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на наявні у матеріалах справи докази і встановлені відповідно до них обставин, приходить до висновку про стягнення з відповідачів аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_5 в розмірі по 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з кожного.
Вказана частка доходу відповідачів підлягає стягненню починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дочкою повноліття, та зарахуванню на особистий рахунок ОСОБА_5, відкритий в ПАТ «Державний ощадний банк України».
Що стосується заявлених вимог в частині здійснення дій щодо реєстрації місця проживання дитини, то дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів наявності порушених, невизнаних чи оспорених прав дитини щодо здійснення її реєстрації за місцем проживання одного з батьків в контексті ст. 4 ЦПК України.
При цьому, позивач не позбавлений права на звернення із заявленою вимогою в порядку передбаченому вимогами чинного законодавства.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам.
З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 141, 164, 166, 180-184, 191 СК України, ст.ст. 12-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 280-284, 354-355 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання в межах суми платежу за один місяць.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Суддя В.В. Лазаренко