Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 554/2665/15-ц

провадження № 61-3779зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кадетової О. В., Ізмайлової Т. Л., Мостової Г. І.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15 червня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № PLLAGB08000041, згідно якого останній отримав кредитні кошти у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 257 800,00 доларів США на строк до 15 червня 2009 року включно на наступні цілі: 250 000,00 доларів США на придбання об'єкта нежитлового приміщення та 7800,00 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,92 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до додаткових угод до вказаного договору позичальникові продовжено термін дії кредиту на строк до 11 грудня 2013 року у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 450 000,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 14,52 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом.

31 березня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір, згідно якого відповідач надав в іпотеку майнові права на незакінчений будівництвом нежитловий будинок для розміщення кафе-бару з літнім майданчиком, який знаходиться у стані проектування та реконструкції згідно рішення виконкому Полтавської міської ради № 256 від 28 вересня 2005 року, та земельну ділянку площею 1232 кв. м, на якій розташований вказаний об'єкт, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що кредитні зобов'язання ОСОБА_3 належним чином не виконувалися, станом на 25 вересня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 612 437,08 доларів США, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № PLLAGB08000041 від 15 червня 2005 року, в межах суми заборгованості в розмірі 612 437,08 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на громадську будівлю (магазин непродовольчих товарів) та земельну ділянку площею 1 232 кв. м, на якій розташований вказаний об'єкт, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_3, ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2005 року в розмірі 612 437,08 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - громадську будівлю (магазин непродовольчих товарів) та земельну ділянку, площею 1 232 кв. м на якій розташований вказаний об'єкт, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом укладення ПАТ «КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 свої зобов'язання по погашенню кредитної заборгованості належним чином не виконував, що є підставою для задоволення вимог банку за рахунок іпотечного майна.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року змінено та викладено в наступній редакції: «В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2005 року в розмірі 612 437,08 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25 вересня 2014 року становить 7 931 366,40 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - громадську будівлю (магазин непродовольчих товарів) та земельну ділянку, площею 1 232 кв. м на якій розташований вказаний об'єкт, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом укладення ПАТ «КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою- покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки з початковою ціною продажу нежитлової будівлі - 14 304 770,00 грн та земельної ділянки, площею 1 232 кв. м на якій знаходиться нежитловий будинок - 419 840,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права щодо наявності правових підстав для задоволення позову, однак, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив у резолютивній частині початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 рокукасаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_7, відхилено.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року та рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року в його незміненій частині залишено без змін.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що суд апеляційної інстанції належним чином визначив фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

У поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду України заяві про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 рокуОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 526, частини другої статті 583, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 5, 7, частини першої статті 33, статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав заявник надав постанови Верховного Суду України від 17 квітня 2014 року у справі № 6-8цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13, від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1502цс15, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-2479цс15, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у справі № 6-28778св16, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі, витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2018 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиву (заперечень) на заяву не надходило.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява підлягає задоволенню частково.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно зі статтею 360-4 ЦПК України 2004 року суд задовольняє заяву про перегляд судових рішень та скасовує судове рішення у справі, яке переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщовстановить, що воно є незаконним.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідно до кредитного договору № PLLAGB08000041 від 15 червня 2005 року ОСОБА_8 отримав кредитні кошти у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 257800,00 доларів США, а саме: 250000,00 доларів США на придбання об'єкта нежитлового приміщення та 7800,00 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,92 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк по 15 червня 2009 року включно.

31 березня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, згідно якого останній надав в іпотеку майнові права на незакінчений будівництвом нежитловий будинок для розміщення кафе-бару з літнім майданчиком, який знаходиться у стані проектування та реконструкції згідно рішення виконкому Полтавської міської ради № 256 від 28 вересня 2005 року, та земельну ділянку площею 1232 кв. м на якій розташований вказаний об'єкт, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Е. П. ОСОБА_3 було придбано незакінчений будівництвом нежитловий будинок 62 % готовності та приватизовану земельну ділянку, розміром 1232 кв. м, для розміщення кафе - бару з літнім майданчиком, що знаходиться: АДРЕСА_1.

У відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 30529033 від 05 грудня 2014 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень Індексний № 30529582 від 05 грудня 2014 року та технічного паспорту на об'єкт нерухомого майна, виготовленого 29 жовтня 2014 року, змінено відомості про об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, а саме: з незакінчений будівництвом нежитловий будинок для розміщення кафе-бару з літнім майданчиком, який знаходиться у стані проектування та реконструкції на Громадська будівля (магазин непродовольчих товарів).

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач, станом на 25 вересня 2014 року, має заборгованість за кредитним договором № PLLAGB08000041 у сумі 612437,08 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 419925,88 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 150114,18 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 42397,02 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 свої зобов'язання по погашенню кредитної заборгованості належним чином не виконував, що є підставою для задоволення вимог банку за рахунок іпотечного майна.

Змінюючи рішення суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції виходив із того, що позичальник порушив кредитні зобов'язання, допустив заборгованість та з урахуванням статті 39, частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» зазначив у резолютивній частині рішення початкову ціну предмета іпотеки, встановленою на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а саме початкову ціну продажу нежитлової будівлі встановив у сумі 14304770,00 грн, та земельної ділянки, площею 1232 кв. м, на якій знаходиться нежитловий будинок у сумі 419840,00 грн.

Надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у справі № 6-28778св16, не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Висновок щодо застосування статті 33 Закону України «Про іпотеку» зроблений в постанові Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13, на яку посилається у своїй заяві ОСОБА_3, не суперечить висновку зробленому судом касаційної інстанції у справі про перегляд якої подано заяву.

Разом з тим, у справах, судові рішення в яких надані заявником для порівняння, судом розглянуто спір про визнання договору на пайову участь у будівництві квартири у житловому будинку та договору іпотеки недійсними (постанова Верховного Суду України від 17 квітня 2014 року у справі № 6-8цс13) та спір про визнання майнових прав та договорів іпотеки частково недійсними (постанова Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1502цс15).

Отже, у справі про перегляд якої подано заяву та у справах, судові рішення в яких надані заявником для порівняння, наявні різні підстави позову, встановлено різні фактичні обставини, що не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У наданій заявником для порівняння постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, яка прийнята за результатами перегляду справи з аналогічних підстав, містяться висновки про те, що всі необхідні дії відносно продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна іпотекодержатель здійснює від свого імені, а не від імені іпотекодавців, а умовами договору та положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено наділення іпотекодержателя додатковими повноваженнями щодо отримання витягу з Державного реєстру прав власності, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

У постановах від 27 травня 2015 року у справі 6-61цс15 та від 09 грудня 2015 року у справі 6-2479цс15 Верховний Суд України керувався тим, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та посилаючись на загальний розмір заборгованості за кредитним договором, суди не зазначили всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме

статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ПАТ «КБ «Приватбанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із частиною п'ятою статті 38 Закону «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

У справі, рішення в якій переглядаються, суд першої інстанції визначив спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом укладання від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки і здійсненням всіх необхідних дій від імені іпотекодавців. Однак такі висновки суду першої інстанції не узгоджуються з вимогами частини п'ятої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості, суд не зазначив усіх складових цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, що не відповідає вимогам частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку», не перевірив обґрунтованості їх нарахування, не зазначив за який період нарахована така заборгованість, в тому числі і нарахування пені, яка до того ж нарахована у валюті США.

Суд апеляційної інстанції змінюючи рішення суду першої інстанції, посилаючись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також зазначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» на інші недоліки застосування судом статті 38 цього Закону уваги не звернув і не виправив їх шляхом правильного застосування відповідних норм Закону.

Суд касаційної інстанції, погодившись з такими висновками апеляційного суду, допустив неоднакове застосування норм матеріального права.

З наведених підстав оскаржувані судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, вони підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки суди неправильно застосували частину п'яту статті 38 Закону України «Про іпотеку», а саме звернули стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу банком від імені іпотекодавців, в той час як зазначена норма передбачає укладення такого договору іпотеко держателем від свого імені.

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, судові рішення судів першої, апеляційної інстанцій та касаційної інстанцій не відповідають зазначеним правовим висновкам Верховного Суду України, а суди, вирішуючи спір, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, що в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні указаного позову.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу відповідача задоволено та постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір, який останній сплатив за подання апеляційної скарги у розмірі 4114,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (т.2 а. с. 1), за подання касаційної скарги у розмірі 4384,80 грн (т.2 а. с. 82), та за подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року у розмірі 1800,00 грн, в загальному розмірі 10298,80 грн.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою, підпунктом а пункту 1 частиною другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) на користь ОСОБА_3судовий збір у сумі 10298,80 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик