Справа № 703/3654/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарях судового засідання Литвин Г.Т., Бойко Л.М.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом першого заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, до ОСОБА_4 про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення її державі, -

встановив:

Перший заступник керівника Смілянської місцевої прокуратури звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що пунктом 1 розпорядження Смілянської районної державної адміністрації від 5 грудня 2012 року №143 затверджено проект із землеустрою та надано ОСОБА_4 в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0407 загальною площею 28, 9420 га в адміністративних межах Балаклеївської сільської ради для ведення фермерського господарства. На підставі вищевказаного розпорядження між ОСОБА_4 та Смілянською районною державною адміністрацією укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки. Відповідно до п 2 вищевказаного договору в оренду передано земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0407 загальною площею 28,9420 га, землі сільськогосподарського призначення (сіножаті). Згідно з п. 15-16 договору оренди цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства. Право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22 серпня 2013 року. Однак, при проведенні обстеження земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0407 загальною площею 28,9420 га 11 травня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області встановлено, що на такій проведено посівочні роботи та засіяна сільськогосподарська культура, крім того, знаходяться залишки сільськогосподарської культури, яка посіяна у попередньому році. Державним інспектором в сфері контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Черкаській області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства відповідно до якого виявлено порушення земельного законодавства, що полягає у відхиленні від затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою, а саме, земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0407 загальною площею 28,9420 га , що надана ОСОБА_4 для сінокосіння використовується для вирощування зернової сільськогосподарської культури. На підставі вищезазначеного акту перевірки ГУ Держгеокадастру у Черкаській області винесено припис від 30 жовтня 2017 року та зобовязано ОСОБА_4 в 30 ти денний термін усунути порушення земельного законодавства. Разом з тим, відносно ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення. 30 жовтня 2017 року ОСОБА_4 сплатив накладене на нього адміністративне стягнення, що підтверджується відповідною квитанцією та фактично визнав факт порушення вимог земельного законодавства. Прокурор вважає, що такі дії відповідача є істотним порушенням взятих на себе зобов'язань за умовами договору оренди та порушують вимоги ЗУ «Про оренду землі», ЗУ «Про землеустрій» та чинний Земельний кодекс України , а тому звернувся до суду та просить розірвати достроково договір оренди землі від 22 серпня 2013 року укладений між Смілянською районною державною адміністрацією та ОСОБА_4, зобовязати, останнього повернути земельну ділянку площею 28,942 га з кадастровим номером :02:002:0407, що знаходиться за межами населеного пункту на території Балаклеївської сільської ради у розпорядженя держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. На предмет звернення прокурора в інтересах держави до суду зазначив, що прокурор може звертатися до суду в інтересах держави відповідно до ст. 45 ЦПК України, а в позовній заяві самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Земля є основним національним багатством, що перебуває під охороною держави, законність її використання, у тому числі передача в оренду безперечно становить суспільний інтерес, а питання про визначення органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а також орган, який мав би повноваження звернутися до суду із даним позовом, не визначений.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що припис про усунення порушень земельного законодавства і постанова про накладення адміністративного стягнення прийняті в один день, а саме, 30 жовтня 2017 року в м. Черкаси, тобто, складання припису не мало на меті усунення порушень земельного законодавства, оскільки таких не було та орендарем не здійснювалися. Зазначив, що фермерське господарство «Шарпіно», засновником та членом якого був ОСОБА_4 використовувало земельну ділянку відповідно до її цільового призначення та умов договору оренди землі від 22 серпня 2013 року, а також забезпечувало збереження та відтворення родючості та цілісності грунтів. Відповідно до агротехнічних рекомендацій для покращення пасовищ та сінокосів обовязково потрібно застосовувати корінне та поверхневе покращення та необхідно проводити дискування, розорювання площ для заміни малопродуктивного травостою лугових земель- культурними, які складаються і з злакових культур. На практиці, сіножаті і пасовища поліпшують двома способами, а саме, поверхневе та корінне. Останнє має на меті заміну природного покриття кормових культур культурною травосумішшю (злакові та бобові) і розраховується на довгий час використання. Корінне покращення проводиться, зокрема, за допомогою агротехнічних заходів, а саме, розорювання. Вказав, що нормами матеріального права обмеження щодо розорювання пасовищ стосовно спірної земельної ділянки не встановлено відтак, просив позовні вимоги залишити без задоволення. Крім того, вказав на відсутність законних підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Черкаськкій області в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, відзив на позов, заперечення на відзив, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси.

5 грудня 2012 року головою Смілянської районної державної адміністрації видано розпорядження №493 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 28,9420 га з кадастровим номером :02:002:0407 ОСОБА_4 та надання такої в оренду строком на 15 років за рахунок земель державної власності для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Балаклеївської сільської ради (а.с. 15).

22 серпня 2013 року між Смілянською районною державною адміністрацією в особі першого заступника голови адміністрації ОСОБА_5 відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації від 5 грудня 2012 року №493 та ОСОБА_4 укладено договір оренди земельної ділянки площею 28,942 га з кадастровим номером :02:002:0407, строком на 15років (а.с. 11).

Згідно з п. 2 вищевказаного договору в оренду передана земельна ділянка площею 28,9420 га з кадастровим номером :02:002:0407, в тому числі 28,9420 га сіножаті, форма власності державна (а.с. 11).

Відповідно до п.15 та п.16 договору оренди вищевказана земельна ділянка призначена для ведення фермерського господарства та з умовою застосування заходів по підвищенню родючості грунтів та їх захисту від ерозії, дотримання вимог протиерозійної організації території та додержання екологічних норм.

Згідно п. 25 договору оренди на земельній ділянці площею 28,942 га з кадастровим номером :02:002:0407, обмежень (обтяжень) не встановлено.

Відповідно до п. 28 договору оренди орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно договору оренди землі.

Згідно п.36 договору оренди передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; умови неефективного використання земельної ділянки; заборгованості по орендній платі до бюджетів всіх рівнів; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 37 договору оренди передбачено розірвання такого в односторонньому порядку лише у разі несплати орендної плати більш ніж за три місяці.

До договору оренди додано ОСОБА_2 приймання-передачі об'єкта оренди, а саме, земельної ділянки площею 28,942 га з кадастровим номером :02:002:0407, без зазначення дати його складання (а.с. 14).

На підтвердження вчинення відповідачем порушення вимог земельного законодавства прокурор посилається на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за обєктом - земельної ділянки від 30 жовтня 2017 року №268-ДК/268/АП/09/01/-1 та припис від 30 жовтня 2017 року №268-ДК/0102Пр/03/01/-17 відповідно до яких виявлено порушення ОСОБА_4 земельного законодавства, що полягає у відхиленні від затвердженого у встановленому порядку проекту землеустрою, а саме земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею площею 28,942 га з кадастровим номером :02:002:0407, що надана ОСОБА_4 для сінокосіння використовується для вирощування зернової сільськогосподарської культури. Вказаним приписом предявлена вимога про усунення вищевказаного порушення в 30- ти денний термін (а.с. 17).

Крім того, на підтвердження порушення вимог земельного законодавства прокурором додано протокол про адміністративне правопорушення №268-ДК/0088П/07/01/ від 30 жовтня 2017 року складений відносно ОСОБА_4 та постанову №268-ДК/0085По08/01/-17 від 30 жовтня 2017 року про накладення на останнього штрафу в розмірі 340 гривень (а.с. 19-20).

Як вбачається з квитанції накладений на ОСОБА_4 в.М. штраф в сумі 340 гривень сплачений останнім 30 жовтня 2017 року (а.с. 21).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0407 площею 28,942 га зареєстровано 24 липня 2013 року право оренди на строк дії 15 років (а.с. 23).

Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки на земельну ділянку площею 28,942 га кадастровий номер :02:002:0407 визначена нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь 182753 гривні 27 копійок (а.с. 22).

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, утому числі на земельні частки (паї).

За приписами ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Частиною 2 ст. 326 ЦК встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Згідно з ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

У відповідності до пункту «є-1» статті 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин віднесено розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно із вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений статтею 7 Закону України № 973-IV.

Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-IV (далі Закон № 973-IV).

Відповідно до преамбули зазначеного в Законі, такий спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.

Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію,здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про оренду землі» об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами Україниі договором оренди землі.

Згідно ст.13 вказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно ст. 16 ЗУ «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Частиною 1 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 25 ЗУ «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

З матеріалів справи, зокрема з договору оренди землі, вбачається, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання ж договору оренди в односторонньому порядку передбачено лише у разі несплати орендної плати більш ніж за три місяці.

Сторонами договору оренди визначені умови збереження стану об'єкта оренди, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Пунктом 28 договору закріплено право орендодавця, зокрема, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Такі положення договору відповідають нормам ч.1 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі», п. «а» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.

Статтею 37 ЗУ «Про охорону земель» від 19 червня 2003 року зазначено, що використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність, зокрема, щодо вирощування певних сільськогосподарських культур, застосування окремих технологій їх вирощування або проведення окремих агротехнічних операцій, розорювання сіножатей та пасовищ.

Частиною 5 ст.20 ЗК України визначено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використань встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Стаття 1 ЗУ «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19 червня 2003 року під невиконанням вимог щодо використання земель за цільовим призначенням розуміється, зокрема, фактичне використання земельної ділянки, яке не відповідає її цільовому призначенню, встановленому при передачі земельної ділянки у власність чи наданні в користування, в тому числі в оренду, а також недодержання режиму використання земельної ділянки або її частини в разі встановлення обмежень (обтяжень).

За змістом листа Державного комітету України по земельних ресурсах від 27 грудня 2006 року № 14-17-7/9942 Держземінспекції України щодо трактування терміну «використання земель не за цільовим призначенням», землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії відповідно до статті 19 ЗК України, цією статтею визначається вичерпний перелік категорій земель за цільовим призначенням. Також земельним законодавством чітко визначено, які землі належать до тієї чи іншої категорії, та для чого вони можуть використовуватися. Використання земельної ділянки в межах тієї категорії, що була першочергово надана не утворює використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Згідно п. «а» ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до приписів ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до ч.1 ст.34 ЗК України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

Згідно з розділом ІІ наказу Державного комітету статистики України від 05 серпня 2008 року № 270 «Про затвердження Методики проведення розрахунків основних показників обсягів виробництва продукції тваринництва у господарствах усіх категорій» (чинного на момент укладання спірного договору оренди) - сільськогосподарські угіддя - земельні ділянки, які систематично використовуються для одержання сільськогосподарської продукції. До їхнього складу входять рілля (включаючи чисті пари), перелоги, багаторічні насадження, сіножаті та пасовища.

Рілля - земельні ділянки, які систематично обробляються та використовуються під посіви сільськогосподарських культур, включаючи посіви багаторічних трав, а також чисті пари, площі парників та теплиць. До площі ріллі не належать сіножаті та пасовища, які розорано з метою їх докорінного поліпшення та які використовуються постійно під трав'яними кормовими культурами для сінокосіння та випасу худоби, а також міжряддя садів, які використовуються під посіви.

З аналізу викладених норм законодавства випливає, що сіножаті та пасовища - це земельні ділянки, які можуть бути розорані з метою їх докорінного поліпшення та які використовуються постійно під трав'яними кормовими культурами для сінокосіння та випасу худоби.

Аналізуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що діюче законодавство не визначає вичерпного переліку сільськогосподарських культур, які можуть вирощуватись за землях, призначених для сінокосіння та випасання худоби.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як передбачено в ч. 1 ст. 81 ЦПК України, сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, законодавчими актами тягар доказування певних обставин покладається на одну зі сторін матеріальних правовідносин, яка посилається на їх наявність.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 5 ЗК України визначені основні принципи земельного законодавства, серед яких зазначено принцип раціонального використання та охорони земель.

Раціональним вважається таке використання сільськогосподарських земель, у ході якого забезпечується одержання сталих високих урожаїв сільськогосподарських культур, запобігання необґрунтованому вилученню земель зі сфери сільськогосподарського виробництва для потреб інших галузей народного господарства, збереження та підвищення родючості ґрунтів, охорона навколишнього середовища.

Відповідно до ст.651 ЦК України договір може бути змінено чи розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Зазначене положення ЦК України повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині прокурор вказує, що незаконне розорювання сіножатей призводить до погіршення якості ґрунтів та виснаження земель, що завдає значної шкоди земельним ресурсам держави, при цьому не надав належного обґрунтування зазначених обставин та відповідних доказів.

Згідно зі статтею 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Пунктом «а» ч. 1 ст. 143 ЗК України передбачено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Таким чином, із наведених норм діючого законодавства випливає, що підставою для розірвання договору оренди землі в судовому порядку може бути належним чином доведений факт використання орендованої земельної ділянки не за цільовим призначенням, який передбачає дію - використання земельної ділянки для інших, ніж передбачено договором, цілей.

Такий може бути розірваний лише на вимогу однієї із сторін договору, в даному випадку на вимогу орендодавця, а саме, Смілянської районної державної адміністрації.

Порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства встановлений ст.144 ЗК України, яка передбачає, що у разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля складають протокол про порушення та видають особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля відповідно до закону накладають на таку особу адміністративне стягнення та повторно видають вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк.

У разі неусунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля звертаються до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою.

Зазначеного порядку відносно ОСОБА_4 в частині звернення з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою в звязку з недотриманням вимог припису дотримано не було.

Як вбачається з наданого суду договору оренди земельної ділянки обмежень у вигляді заборони розорювання або вирощування певних видів сільськогосподарських культур щодо спірної земельної ділянки не встановлено. З огляду на викладене, прокурором не доведено наявності факту істотного порушення умов договору оренди, а також незаконного розорювання сіножатей так як і не надано доказів вчинення відповідачем дій, які призвели до погіршення якості ґрунтів та виснаження земель, або завдали значної шкоди земельним ресурсам держави.

Згідно до ч.ч.1,2 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права особи, і таке звернення здійснюється саме з метою його захисту.

Однак всупереч вищевказаних норм, в судовому засіданні прокурором не доведено в чому полягають порушені права Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області за захистом яких він звернувся.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що прокурором не доведено в судовому засіданні обґрунтованість заявлених позовних вимог про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки державі, відтак у задоволенні таких належить відмовити.

Крім того, пунктом 4 Рішення КСУ № і-1/99 встановлено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, Інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

В даному випадку прокурором не доведено в чому саме вбачаються порушення інтересів держави оспорюваним договором, не подано належних та допустимих доказів, які б своїй сукупності давали підстави вважати, що таке порушення існує або ж є реальна загроза його виникнення.

У відповідності до п.3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Законом, що визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 № 1697-УІІ.

За вимогами ч.3 ст. 23 Закону № 1697-УІІ прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 ст. 23 Закону № 1697-УІІ встановлено, що наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 (далі - Рішення) державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, прокурор у визначених Законом випадках має право на представництво інтересів держави, якщо таке представництво належним чином обґрунтоване.

Аналогічна позиція викладена і в ст. 56 ЦПК України, частина 4 якої встановлює, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до Рішення орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, фактично є позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора.

У позовній заяві прокурор зазначає, що у спірних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності.

Висновок прокурора не відповідає дійсності, оскільки за приписами ст. 6 Закону України «Про Державний контроль за використанням та охороною земель» контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду контролю) в агропромисловому комплексі.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, агіографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року встановлено, що Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

За пп. 22 п. 11 Положення Голова Держгеокадастру скасовує повністю чи в окремій частині акти територіальних органів Держгеокадастру.

Підпунктом 3 п. 10 Положення про Міністрество аграрної політики та продовольства України, затвердженого постановою КМУ від 25 листопада 2015 року № 1119 передбачено, що міністр доручає керівникам центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр, скасовувати акти їх територіальних органів повністю чи в окремій частині, а в разі відмови скасовує такі акти повністю чи в окремій частині.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) а саме п.5 встановлено, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо виконання прокурором вимог ч.4 ст. 23 Закону № 1697-УІІ стосовно направлення повідомлення суб'єктам владних повноважень, які зазначені вище, з приводу необхідності звернення до суду в інтересах держави за захистом порушених прав та інтересів.

Таким чином, прокурором не виконано вимог ч.4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та не обґрунтовано наявність підстав для представництва, що виключає можливість звернення його до суду за захистом інтересів держави.

За таких обставин позовні вимоги, заявлені прокурором, є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 13, 14, 129, 131-1 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 21, 170, 204, 215, 236, 326 ЦК України , ст.ст. 1, 2, 12, 13, 56, 76, 77, 81, 89, 259, 263-265, ЦПК України, ст.ст. 2, 15-1, 19, 20, 22, 34, 84, 96, 121, 134, 143, 144 ЗК України, Законом України «Про оренду землі» №161-XIV від 6 жовтня 1998 року, ЗУ «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року, ЗУ «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року, ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19 червня 2003 року, ЗУ «Про охорону земель» від 19 червня 2003 року, ЗУ «Про оцінку земель» від 11 грудня 2003 року, ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, -

вирішив:

У задоволенні позову першого заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, до ОСОБА_4 про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення її державі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області, а особами, які не були присутніми під час проголошення рішення протягом 30 днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Відповідно до Перехідних положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 грудня 2018 року.

Позивач: перший заступник Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_6, в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, вул.. Смілянська, 131 м. Черкаси.

Відповідач: ОСОБА_4, житель ІНФОРМАЦІЯ_1.

Головуючий О.П.Опалинська