Номер провадження 2/754/3978/18
Справа №754/3203/18
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Таран Н.Г.

за участю секретаря Ковтуненка В.В.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-Комерційний Банк «КАПІТАЛ», про визнання недійсним п.п.1.2, 2.1.2 кредитного договору №3/07/317/27-09/003 від 22.10.2013 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-Комерційний Банк «КАПІТАЛ» та просить визнати недійсним п. 1.2 кредитного договору, згідно якого за обслуговування рахунку позичальник щомісяця сплачує банку комісію у розмірі 1% (одного) відсотка від первісної суми кредиту, визначеної у п 1.1. договору про надання споживчого кредиту № 3/07/317/27-09/003 від 22.10.2013 року, посилаючись на те, що вона ніколи не заповнювала заяви-анкети на відкриття карткового рахунку та не отримувала банківської карти. Також позивач просить визнати недійсним п. 2.1.2 договору щодо укладення договору добровільного страхування відповідальності позичальника за непогашення кредиту. Обґрунтовуючи дану вимогу ОСОБА_1 посилається на ч. 3 ст. 53 Закону України «Про банки та банківську діяльність» наголошуючи на здійсненні Банком недобросовісної конкуренції та намагаючись довести те, що договір добровільного страхування № КФ-000003/03/07 від 22.10.2013 року, був укладений в примусовому порядку. Намагаючись довести свою позицію, позивач також посилається на ст. 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції». Крім цього позивач просить повернути їй суму 2609,32 грн. сплаченої незаконної комісії та отриманий Банком страховий платіж по ненаданому позичальниці страховому договору з ПрАТ «СК «Корал» у сумі 771,24 грн.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надавши до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до поданого до суду відзиву просить слухати справу у його відсутність.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

22.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерно-Комерційний Банк «КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №3/07/317/27-09/003, за яким останній було надано кредит у сумі 8771,24 грн., строком до 21.08.2015 року.

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору за обслуговування рахунку позичальник щомісяця сплачує Банку комісію у розмірі 1% відсотка від первісної суми кредиту, визначеної у п. 1.1. Договору.

Тобто в п. 1.2 договору про надання споживчого кредиту йдеться мова про стягнення комісії за обслуговування саме кредитного рахунку, а не карткового, як стверджує позивач, тобто, Банк слідкує за порядком виконання, оплати кредитного договору, строками, чи вистачає коштів на пенсійному рахунку для щомісячної оплати кредиту, якщо не вистачає, то повідомляє про це позичальника.

Згідно ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Отже, у вищевказаному договорі в п. 1.2 відповідно і був прописаний пункт про сплату позичальником комісії за обслуговування кредитного рахунку.

У позовній заяві позивач посилається на пункт 3.6 Постанови НБУ України "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", стверджуючи, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, однак комісія за обслуговування кредитного рахунку, зазначена у п 1.2 договору, спрямована не на отримання прибутку Банку на власну користь, а на відшкодування витрат пов'язаними із наданням кредиту. Порядок та правомірність начислення Банком комісії також закріплюється у п. 1 розділу 2 Розпорядження національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про затвердження методики розрахунків загальної вартості кредиту для споживача, реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит", згідно якої, загальні витрати за споживчим кредитом включають такі витрати споживача: проценти за користування споживчим кредитом; платежі за послуги кредитного посередника, що підлягають сплаті споживачем (за наявності); комісії та інші обов'язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, які сплачуються споживачем, пов'язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням споживчого кредиту, розраховані на дату укладення договору та є обов'язковими для укладення договору.

Отже нарахування комісії за обслуговування рахунку згідно п. 1.2 договору про надання споживчого кредиту є повністю законним та обґрунтованим.

Також з матеріалів справи убачається, що 22.10.2013 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «КОРАЛ» та ОСОБА_1 було вкладено договір №КФ-000003/03/07 добровільного страхування відповідальності позичальника-фізичної особи з непогашення кредиту.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору страховим випадком за цим договором є факт збитків вигодо набувача внаслідок неповернення страхувальником з поважних причин кредиту/або процентів за користування ним в строки та в порядку, передбачених укладеним між ними кредитним договором.

Страховий платіж становить 771,24 грн. (п.п.3.3 п. 3 договору №КФ-000003/03/07 добровільного страхування відповідальності позичальника-фізичної особи з непогашення кредиту).

Обґрунтовуючи вимогу про визнання недійсним п. 2.1.2 Договору щодо укладення договору добровільного страхування відповідальності позичальника за непогашення кредиту ОСОБА_1 посилається на ч. 3 ст. 53 Закону України «Про банки та банківську діяльність» наголошуючи на здійсненні Банком недобросовісної конкуренції та намагаючись довести те, що договір добровільного страхування № КФ-000003/03/07 від 22.10.2013 року, був укладений в примусовому порядку.

З огляду на це необхідно зазначити, що укладення договору про надання споживчого кредиту здійснювалося на повністю добровільних засадах і звичайно ж за умови повної дієздатності ОСОБА_1

Згідно ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Тому твердження позивача про те, що пункт 2.1.2 Договору в якому зазначені умови щодо добровільного страхування відбувалося із застосуванням нав'язування та примушування не відповідають дійсності.

Намагаючись довести свою позицію, позивач також посилається на ст. 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» (в редакції що діяла на момент укладання кредитного договору) стверджуючи, що до недобросовісної конкуренції віднесено дії щодо купівлі-продажу товарів, виконання робіт, надання послуг із примусовим асортиментом, тобто купівля-продаж одних товарів, виконання робіт, надання послуг за умови купівлі продажу інших товарів, виконання робіт, надання послуг, непотрібних споживачу або контрагенту.

Однак дане посилання не є коректним, оскільки ст. 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» існувала в редакції даного закону до 13.01.2009 року, після чого дану статтю було виключено із цього закону.

У свою ж чергу договір про надання споживчого кредиту був укладений 22.10.2013 року, тобто вже після чотирьох років від дати, коли дана норма перестала діяти. Тому посилання на дану статтю є незаконним.

Відповідно частин 1, 2 ст. 15 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 204. Передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про визнання недійсними п.п. 1.2, 2.1.2 кредитного Договору № 3/07/317/27-09/003 від 22.10.2013 року та повернення боржнику суми у розмірі 2609,32 грн. сплаченої комісії та 771,24 грн. страхового платежу є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, у зв'язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 4-13, 76-89, 258-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-Комерційний Банк «КАПІТАЛ», про визнання недійсним п.п.1.2, 2.1.2 кредитного договору №3/07/317/27-09/003 від 22.10.2013 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Н.Г. Таран