ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/333/18 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 09 жовтня 2018 року, у цивільній справі № 607/12151/18 за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (після зміни найменування АТ КБ ПриватБанк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк) звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 18.04.2006 року між банком і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, оформлений заявою позичальника № DNH4KS28550199.

Згідно умов договору ОСОБА_1 отримав кошти у сумі 12028 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості і кінцевим терміном повернення 18.04.2008 року. Оскільки відповідач зобов'язання за договором не виконував, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість по кредиту у сумі 33305,19 грн., за період з 31.05.2013 року по 31.05.2018 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що банк звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності та у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторонами встановлено строк позовної давності тривалістю 5 років. Підписавши анкету-заяву ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Вважає, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, так як між сторонами укладено договір приєднання, згідно якого умови договору встановлені однією стороною у формулярах або інших стандартних формах, а інша сторона може лише приєднатися до запропонованого договору.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, оскільки позовна давність для стягнення заборгованості за договором спливла ще 18.04.2011 року.

Зазначає, що Умови, пунктом 5.5 яких встановлено позовну давність тривалістю 5 років не можна вважати складовою частиною кредитного договору, так як вони не містять підпису позичальника. Відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови він розумів, підписуючи заяву від 18.04.2006 р., що вони містили збільшену позовну давність на момент підписання заяви та що у подальшому не змінювались.

Крім того, у підписаній ОСОБА_1 заяві позичальника немає домовленості сторін щодо збільшення позовної давності.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк, було укладено договір кредиту за №DNH4KS28550199.

Згідно умов договору відповідачу були надані у кредит грошові кошти в сумі 12028,00 грн. для придбання плазмового телевізора, на строк 24 місяці до 18 квітня 2008 року, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості.

Сторони погодили порядок сплати заборгованості, щомісячно в період з «15» по «22» число кожного місяця у сумі 644,54 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати.

Останній платіж по кредиту відповідачем було здійснено 19.05.2006 року на суму 226,25 грн. на погашення процентів.

Строк дії договору кредиту закінчився 18 квітня 2008 року.

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено вимогу про застосування строку позовної давності (а.с.33).

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 18 квітня 2008 року.

Отже, у межах строку кредитування до 18 квітня 2008 року ОСОБА_1 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 22 числа кожного місяця. Починаючи з 19 квітня 2008 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Таким чином, припис абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Така правова позиція викладена у постанові ОСОБА_2 Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк суд першої інстанції виходив з того, що банком пропущено строк позовної давності.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів, а після спливу строку кредитування у публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк було відсутнє право нараховувати відсотки за кредитним договором, тому вимога банку про стягнення відсотків за період з 31.05.2013 року по 31.05.2018 року є необгрунтованою.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2018 року підлягає зміні в його мотивувальній частині шляхом виключення висновків суду про застосування строків позовної давності та доповнення висновком про те, що в позові публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками слід відмовити за безпідставністю.

Судові витрати слід покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2018 року залишити без змін, змінивши його мотивувальну частину.

Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді : Бершадська Г.В.

ОСОБА_3