ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 626/1799/17-ц

провадження № 22ц/818/1042/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року в складі судді Рибальченко І.Г.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання іпотеки припиненою.

Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк" укладено кредитний договір № НАВ0GА, який діє до повного виконання сторонами зобов'язань до 18 жовтня 2027 року включно.

Зазначив, що на забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №НАВ0GА00000015 від 19 жовтня 2007 року, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. У договорі іпотеки визначено, що термін його дії - до повного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.

Вказав, що 01 листопада 2007 року Закрите акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» повідомив його про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки на користь Закритого акціонерного товариства «Акцент-Банк» на підставі договору факторингу № 1 від 01 листопада 2007 року.

Зазначив, що 11 вересня 2017 року Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "Акцент-Банк" направлено йому вимогу про дострокове повернення суми кредиту, сплати процентів та пені та визначено новий термін повернення кредиту - 27 вересня 2014 року, на підставі чого змінено строк виконання зобов'язання та розірвано кредитний договір.

Вказав, що відповідач в межах встановленого законом строку не вжив заходів для стягнення заборгованості з нього, строк позовної давності сплив, тому право на звернення до суду з позовом або здійснення позасудового стягнення банком втрачено 27 вересня 2017 року, а зобов'язання за договором іпотеки припинилось з моменту втрати права вимоги.

Зазначив, що продовження існування зареєстрованого обтяження на іпотечне майно після збігу позовної давності є незаконним втручанням у право особи на вільне володіння своїм майном.

Просив визнати припиненою іпотеку житлового будинку АДРЕСА_1, яка виникла на підставі договору іпотеки № НАВ0GА00000015 від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк", посвідченого Красноградською державною нотаріальною конторою Харківської області за №1-4782, реєстраційний номер обтяження 5871880; скасувати заборону на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1, встановлену Красноградською державною нотаріальною конторою Харківської області на підставі договору іпотеки № НАВ0GА00000015 від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк", посвідченого Красноградською державною нотаріальною конторою Харківської області за №1-4782.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що зі спливом строку позовної давності за вимогами кредитора банк втратив право вимоги стягнення боргу як в судовому, так і в позасудовому порядку; що способи захисту права особи не обмежені лише тими, що прямо передбачені законодавством, та такий спосіб захисту як визнання іпотеки припиненою не заборонено законом.

09 листопада 2018 року від банку надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження припинення основного зобов'язання за кредитним договором, зобов'язання за договором іпотеки, яке є похідними від кредитного договору, не вважаються припиненими, тому апеляційна скарга є необгрунтованою.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Піддубного Р.М. від 18 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року № 452/2017 постановлено ліквідувати Апеляційний суд Харківської області та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

На підставі Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 судді, які здійснювали правосуддя в Апеляційному суді Харківської області переведені до новоутвореного Харківського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року повідомлення про початок роботи Харківського апеляційного суду оприлюднено в газеті «Голос України» № 185 (6940).

03 жовтня 2018 року справу передано до Харківського апеляційного суду.

18 жовтня 2018 року за допомогою автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 626/1799/17-ц (22ц/818/1042/18) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року в складі судді Рибальченко І.Г. по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання іпотеки припиненою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року в складі колегії суддів Бурлака І.В., Кіся П.В., Яцини В.Б. призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про повідомлення учасників справи. Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що сплив позовної давності до вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і не може вважатися підставою для припинення іпотеки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №НАВ0GА, згідно пункту 7.1. якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 19 жовтня 2007 року по 18 жовтня 2027 року включно у вигляді не поновлюваної лінії (кредит) у розмірі 31 151,40 доларів США на наступні цілі: придбання автомобіля у розмірі 25 000,00 доларів США, а також у розмірі 6151,40 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом, відсотками у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору. Період сплати з 15 до 22 числа кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 311,34 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії.

Пунктом 2.3.3 кредитного договору передбачено право банку достроково розірвати договір, надіславши боржнику відповідне повідомлення про необхідність дострокового погашення боргу. Згідно підпункту б) пункту 2.3.3 кредитного договору він вважається розірваним у зазначеній в повідомленні банку даті. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов'язань.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №НАВ0GА від 19 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №НАВ0GА00000015 від 19 жовтня 2007 року, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 78,60 кв. м., житловою площею 42,90 кв. м.

Згідно пунктів 30, 31 договору іпотеки термін його дії - до повного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього. Дострокове розірвання цього договору допускається лише за згодою сторін.

Пунктом 24 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених договором, на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Відповідно до пункту 29 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі, на біржі, на підставі договору купівлі-продажу, для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя та здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

01 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» та Закритим акціонерним товариством «Акцент -Банк» укладено договір факторингу №1. Згідно пункту 1 договору факторингу Закрите акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» відступив в повному обсязі Закритому акціонерному товариству«Акцент-Банк» права вимоги, що випливають з договорів до боржників згідно переліку (додаток № 1 до договору), в тому числі, до ОСОБА_1 згідно кредитного договору № НАВ0GА та договору іпотеки від 19 жовтня 2007 року.

За цим договором здійснюється відступлення прав вимоги на отримання на свою користь від боржників платежів за кредитом, відсотками, комісіями, винагородам, інших платежів, неустойки (штрафу, пені), які існують у Закритого акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відповідно до умов кредитного договору на дату укладання договору факторингу, а також всіх цих платежів, права на отримання яких виникає після укладення договору факторингу, до повного виконання зобов'язань боржником, та інших прав в повному обсязі.

Як вбачається з повідомлення від 01 листопада 2007 року № 20.1.1.3.2/6-6220/1142 Закрите акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 19 жовтня 2007 року на користь Закритого акціонерного товариства «Акцент-Банк».

11 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Акцент-Банк» звернувся до ОСОБА_1 з вимогою №30.1.0.0/2- про дострокове повернення суми кредиту у повному обсязі, а також інших платежів згідно кредитного договору № НАВ0GА від 19 жовтня 2007 року в термін до 27 вересня 2014 року.

З відповіді Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Акцент-Банк» №20.1.0.0.0/7-20180327/0604 від 10 квітня 2018 року вбачається, що 30 вересня 2014 року право вимоги за кредитним договором № НАВ0GА від 19 жовтня 2007 року відступлено Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк», що підтверджується платіжним дорученням №Е0930L044І від 30 вересня 2014 року.

З додаткової угоди № 1 від 25 квітня 2014 року до договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року вбачається, що Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» та Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Акцент-Банк» доповнили договір факторингу пунктом 10, згідно якого у разі невиконання боржниками (іпотекодавцями) будь-яких умов за договорами про іпотечний кредит і/або договорами іпотеки, фактор має право вимагати від клієнта про зворотне відступлення права вимоги, які були відступлені клієнтом за цим договором.

Згідно акта прийому-передачі договорів та розрахунку заборгованості, який є додатком №4 від 30 вересня 2014 року до додаткової угоди № 1 від 25 квітня 2014 року до договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року, Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Акцент-Банк» передав, а Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» прийняв оригінали договорів, за якими здійснюється зворотне відступлення права вимоги, зокрема, щодо кредитного договору № НАВ0GА від 19 жовтня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України.

Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання, норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України).

Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу.

Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Частиною другою статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, можна дійти наступного висновку.

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Такий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 5 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16.

Вказана правова позиція у судовій практиці є незмінною і підстави відступлення від неї відсутні.

Сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові лише за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53 цс 18).

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Наведене вище у сукупності спростовує доводи апеляційної скарги позивача про відсутність у банку права на звернення стягнення на іпотечне майно у зв'язку з пропуском строку позовної давності та припинення у зв'язку з цим іпотечного зобов'язання.

Матеріали справи свідчать про те, що право вимоги за кредитним договором, укладеним позивачем з Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», відступлене Закритому акціонерному товариству «Акцент-Банк», що зазначено в повідомленні про дострокове повернення суми кредиту у повному обсязі, а також інших платежів згідно кредитного договору та вказано термін до 27 вересня 2014 року.

Зобов'язання позивача за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року не виконано, за ним здійснено зворотне відступлення права вимоги від Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Акцент-Банк» до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк».

Встановивши, що грошове зобов'язання позивача за договором про надання кредиту залишилось не виконаним, суд першої інстанції правильно виходив з того, що підстави для припинення іпотеки, якою забезпечено виконання зобов'язання, що виникло до розірвання договору, відсутні, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Сплив строку позовної давності не припиняє невиконане зобов'язання та договір іпотеки, яким таке зобов'язання забезпечено, а також суб'єктивне право кредитора на одержання від боржника виконання зобов'язання без використання судового примусу, зокрема в позасудовому порядку, визначеному сторонами в іпотечному договорі.

При цьому судова колегія зазначає, що стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Проте, норми Конвенції та практика Європейського суду з прав людини не можуть застосовуватися без врахування обставин конкретної справи та норм внутрішнього законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Крім того, жодна з норм Конвенції не містить прямої вказівки на те, що сплив позовної давності припиняє зобов'язання сторін та не дає можливості тлумачити норми інституту позовної давності таким чином, що дають підстави для припинення іпотеки.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, що не спростовують висновки суду та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без розгляду, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 29 грудня 2018 року.