Номер провадження: 22-ц/785/935/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2018 року м. Одеса

Справа № 522/13258/16-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлова С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - публічне акціонерне товариство «УКСОЦБАНК»,

- відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «УКСОЦБАНК» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, заапеляційною скаргою ОСОБА_5 - представника ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бойко А.Ю. 24 листопада 2017 року,

встановив:

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «УКСОЦБАНК» (далі - Банк)звернулося до суду з вищезазначеним уточненим у червні 2017 р. позовом, в якому остаточно просить у рахунок погашення заборгованості перед Банком за Договором кредиту № 2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р. в розмірі - 399 744,59 доларів США у гривневому еквіваленті на дату прийняття рішення суду, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею - 83,3 кв. м., що знаходиться за адресою - Україна, АДРЕСА_1, шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, ціну встановити на підставі незалежної оцінки, проведеної 08.06.2017 р. суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «БІЗНЕС АССІСТ», на рівні - 1 713 314,00 грн..

Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що ОСОБА_4 не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання відповідно до укладеного кредитного договору № 2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р., у забезпечення виконання яких 14.12.2006 р. було укладено Іпотечний договір № 2958 (Т. 1, а. с. 2 - 4).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2017 р. вищезазначений позов Банку задоволено.

У рахунок погашення заборгованості перед Банком за Договором кредиту № 2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р. у розмірі - 399 744,59 доларів США в гривневому еквіваленті на дату прийняття рішення суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею - 83,3 кв. м., що знаходиться за адресою - Україна, АДРЕСА_1, шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, ціну встановити на підставі незалежної оцінки, проведеної 08.06.2017 р. суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «БІЗНЕС АССІСТ», на рівні - 1 713 314 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 14.12.2006 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2006/13-2.06/1035, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_6 у тимчасове користування грошові кошти в еквіваленті грошового зобов'язання в сумі - 164 000,00 доларів США за курсом НБУ на дату видачі, з порядком повернення заборгованості відповідно до п. 1.1. Договору кредиту, та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту - до 13.12.2031 року, зі сплатою - 12,20 % річних.

07.10.2008 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір переводу боргу №06-09/2204, згідно з яким ОСОБА_6 передав, а новий боржник - ОСОБА_4 прийняла на себе зобов'язання боржника перед кредитором до повернення залишку заборгованості по кредиту за користування кредитом у розмірі - 14% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором від 14.12.2006 р. було укладено Іпотечний договір № 2958 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6. 14.10.2008 р. сторони уклали договір про внесення змін до Іпотечного договору №1 , яким було змінено власника предмета іпотеки на ОСОБА_4.

Відповідно до п.1 Іпотечного договору Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру загальною площею 83,3 кв. м, яка знаходиться за адресою: Україна, АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу № 026630 від 07.10.2008 року.

Відповідно до п. 1.1.1 Договору кредиту відповідач ОСОБА_4 зобов'язалась погашати кредит щомісячно згідно із графіком, який передбачений вказаним договором, а також відповідно до п.2.4.5 Договорів кредиту сплачувати проценти та комісію в строки, встановлені договором.

Відповідач у порушення норм закону та умов кредитного договору повернення кредиту та сплати відсотків за кредит здійснювала із простроченням.

У результаті неналежного виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за договорами виникла заборгованість, яка станом на 08.07.2016 р. згідно з розрахунками становить 399744,59 доларів США, з якої: - сума заборгованості - 149 774,52 дол. США; - сума заборгованості за відсотками в розмірі - 156 686,59 доларів США; - заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту - 20 720,19 доларів США; - сума пені за несвоєчасне повернення відсотків розміром - 72 563,29 доларів США.

Банк реалізував своє право на звернення до суду без пропущення строків позовної давності. Така правова позиція сформована постановою Верховного суду України від 21.01.2015 р. по справі №6-214цс14.

Представник відповідача стверджує, що сплив строк позовної давності щодо даного позову, так як останній платіж за кредитним договором ОСОБА_4 здійснила 22.06.2010 р., і відповідно за визначенням пункту 4.5 Додаткової угоди №1 до договору кредиту №2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р. строк користування кредитом вважається таким, що сплив уже через 90 днів з моменту внесення останнього платежу, тобто з 22.09.2010 р..

Проте суд вважає ці доводи хибними. В такому випадку відповідачу слід було достроково виконати взяті на себе зобов'язання: якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України (ч.2 ст.1050 ЦК).

Як зазначено у письмових поясненнях представника Банку в договорі кредиту був встановлений кінцевий строк повернення заборгованості - 13.12.2031 р., а отже, зважаючи на те, що зобов'язання відповідачем не виконані, договір є чинним на даний час.

Відповідно до ст. 4 Іпотечного договору від 14.12.2006 р. Іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет Іпотеки в разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим Договором.

Предметом іпотеки за Іпотечним договором від 14.12.2006 року є двокімнатна квартира загальною площею 83,3 кв. м, яка знаходиться за адресою: Україна, АДРЕСА_1.

Згідно договору Іпотеки від 14.12.2006 року вартість Предмета іпотеки становить 18 280,00 (вісімнадцять тисяч двісті вісімдесят) гривень за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору.

У звіті № ВА 170606-001 про незалежну оцінку вартості квартири, загальною площею - 83,3 кв. м., АДРЕСА_1 наявний висновок про вартість вказаного нерухомого майна, котра становить - 1 713 314 грн..

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості відповідачем до цього часу не виконано, і докази вжиття ним заходів для виконання своїх зобов'язань не надані. Недобросовісної поведінки зі сторони кредитора по матеріалам справи не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки за рішенням суду із прилюдних торгів за початковою ціною - 1 713 314 грн., є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню (Т. 1, а. с. 189 - 193).

ОСОБА_5 - представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову Банку.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що у договорі сторони врегулювали питання щодо дострокового повернення коштів. Останній платіж з погашення кредиту зроблено - 22.06.2010 р.. Відповідно до п. 4.5 кредитного договору строк користування кредитом сплив 22.09.2010 р. Банк з позовом звернувся - 19.07.2016 р., тобто з пропуском строку позовної давності. Позовна давність не переривалася. Іпотечна квартира є постійним місцем проживання, іншого житла не має, тому на цю квартиру діє мораторій щодо звернення стягнення.

ОСОБА_5 - представник ОСОБА_4у судовому засідання підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Банк відзиву на апеляційну скаргу не надав. Представника у судове засідання з розгляду справи про суті не направив. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Причини неявки представника не повідомив. Заяв та клопотань не надав.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів сторін у як найшвидшому вирішенні спору, освідомленість Банку про розгляд справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що погодитися з вищевказаними висновками суду першої інстанції не можливо.

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів правильно встановив вищевказані обставини по справі щодо наявності правовідносин з кредитного договору та договору іпотеки. Вищезазначені висновки суду в цій частині відповідають вимогам норм матеріального права (ст. ст. 11, 509, 525, 526, 546, 572, 575, 585, 589, 1054 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку») та вищевказаним нормам процесуального права.

Між сторонами виникли кредитні правовідносини, правовідносини забезпечення виконання зобов'язання.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог, передбачених ст. ст. 546, 572, 575, 585, 589 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконана боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням положень ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу за рішенням суду, шляхом проведення прилюдних торгів, за початковою ціною визначеною судом на час ухвалення рішення.

Оскільки беззаперечно встановлено, що позичальник порушив умови кредитного договору з повернення кредиту, правильним є висновок суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості.

Доводи апелянта про те, що Банком пропущено строк позовної колегія суддів відхиляє, оскільки вони суперечать встановленим по справі обставинам.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 1, 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя, за умови, що у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Встановлено, що спірна квартира, на яку Банк просить звернути стягнення, є постійним місцем проживання відповідачки, іншого житла у неї не має. За своїми характеристиками вона відповідає вказаним у вищевказаному Законі України критеріям.

Таким чином, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру не підлягає виконанню на час дії вказаного мораторію.

Доводи апелянта про те, що іпотечна квартира є постійним місцем проживання відповідачки, іншого житла у неї не має, тому на цю квартиру діє мораторій щодо звернення стягнення, є обґрунтованими.

Таким чином, апеляційна скарга є частково обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції. Підставою для зміни рішення суду є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції вищевказаних норм матеріального права, порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання щодо виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити.

Резолютивну частину рішення необхідно доповнити третім абзацом наступного змісту: «Рішення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_4- задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2017 року- змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення третім абзацом наступного змісту:

«Рішення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 грудня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе