Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 127/3493/15-ц

провадження № 61-18659св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2015 року у складі судді Романюк Л. Ф. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги централізованого енергопостачання.

Позов мотивований тим, що позивач є організацією, що надає населенню, зокрема відповідачам, які проживають за адресою: АДРЕСА_3, послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, за які вони розраховуються не в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість за надані послуги.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів 38648,10 грн заборгованості солідарно, з яких: 29876,35 грн. - основна заборгованість за спожиті послуги централізованого теплопостачання, 6108,20 - індекс інфляції, 2134,67грн. - 3% річних.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2015 року, в редакції ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2015 року про виправлення описки, позов КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за послуги централізованого теплопостачання в розмірі 38 648,10 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі є споживачами послуг, які надавав позивач, однак не виконують належним чином свої зобов'язання з оплати послуг централізованого теплопостачання.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачі отримують послуги з теплопостачання, однак не сплачують за надані послуги кошти, внаслідок чого утворилась заборгованість, що порушує права та інтереси підприємства позивача, а тому наявні підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості. Крім того, суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 не проживає по АДРЕСА_2 з 1987 року, а також докази того, що останній повідомляв підприємство з теплопостачання про зміну свого місця проживання, тому дійшов висновку, що останній зобов'язаний як споживач послуг теплопостачання сплачувати їх вартість.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив та не зазначив період, за який виникла заборгованість, не врахував, що позивач пропустив строк позовної давності, що свідчить про порушення судом норм матеріального права, зокрема статей 257, 264, 267 ЦК України. Скаржник зазначив, що не проживає за місцем своєї реєстрації, тому про існування позовного провадження у вказаній справі йому було не відомо, а поштові відправлення разом із повістками про виклик його до суду повернулись за закінченням строку зберігання. ОСОБА_2 пояснив, що цей факт позбавив його можливості захистити свої права та заявити в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності.

Інші учасники справи судові рішення в апеляційному та касаційному порядку не оскаржували.

04 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду комунального підприємства «Обчислювального центру комунального господарства м. Вінниці» квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1, яка зареєстрована в цій квартирі. Крім наймача за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Особовий рахунок на оплату опалення вказаної квартири, відкритий на ім'я ОСОБА_1

Надання централізованого теплопостачання до квартири здійснює КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».

Спірні правовідносини у справі виникли в зв'язку із несплатою відповідачами в повному обсязі вартості отриманих послуг з теплопостачання, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 38648,10 грн заборгованості, з яких: 29876,35 грн. - основна заборгованість за спожиті послуги централізованого теплопостачання, 6108,20 - індекс інфляції, 2134,67грн. - 3% річних.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, ухвалив заочне рішення та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заявленої до стягнення суми заборгованості - 38648,10 грн.

Заочний розгляд справи у суді відповідно до статті 224 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача, а також за умови, що від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

У цій справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки дані про належне повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час і місце судового розгляду в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 231 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Пункт 2 частини першої статті 307 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, не передбачав можливість скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції з переданням справи на новий розгляд з підстав її розгляду за відсутності не повідомленого належним чином про час і місце такого розгляду учасника справи.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Разом з тим у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований судом першої інстанції відповідачам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідачів за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та про призначення судового засідання на 25 березня 2015 року та направляв копії позовної заяви.

Крім того, у матеріалах справи є також адресоване відповідачам поштове відправлення, в якому направлялась повістка про виклик до суду в судове засідання, призначене на 10 квітня 2015 року, яке також разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернуто відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання.

Таким чином, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача ОСОБА_2 знати про час і місце судових засідань (частину другу статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи цим судом).

Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим місцевий суд вказаних вимог процесуальної норми права не виконав, доводи заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення щодо поважних причин його відсутності в судових засіданнях не врахував та дійшов помилкового висновку про залишення вказаної заяви без задоволення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України)

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанцій у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості в повному обсязі, суди першої та апеляцій інстанцій достовірно не з'ясували розміру заборгованості за отримані послуги теплопостачання, оскільки не зазначили в судових рішеннях періоду, за який стягнули заборгованість, не перевірили періоду, за який така заборгованість нарахована, а також не встановили періоду нарахованих ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3 % річних.

Враховуючи наведене, судам необхідно об'єктивно дослідити наявні у даній справі докази, встановити всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, врахувати зазначені вище норми матеріального права та вирішити спір згідно з вимогами чинного законодавства.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вимоги частини третьої статті 400 ЦПК України колегія суддів виходить за межі касаційної скарги та вважає за необхідне скасувати судові рішення в повному обсязі, зокрема і в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, оскільки позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості в солідарному порядку з усіх відповідачів. Крім того, судом касаційної інстанціївиявлено порушення принципу рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін щодо усіх відповідачів у справі.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська