Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 442/1553/16-ц

провадження № 61-19942св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк»,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року у складі судді Крамара О. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у лютому 2016 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Укрінбанк», банк) про визнання прав кредитора (вкладника), просив визнати його вкладником банку з 21 грудня 2015 року на суму 8 000, 00 дол. США.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 18 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір про заміну кредитора у зобов'язанні, а саме договір про відступлення права вимоги № 3. Таке зобов'язання виникло у ПАТ «Укрінбанк» перед ОСОБА_4 на підставі договору банківського вкладу від 10 липня 2015 року № 10-2364596 на суму 12 000, 00 дол. США. Про відступлення права вимоги ОСОБА_4 повідомила ПАТ «Укрінбанк» 21 грудня 2015 року. Оскільки з 25 грудня 2015 року в ПАТ «Укрінбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію, то ним надіслано відповідні заяви про зобов'язання вчинення відповідних дій зі сторони Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. За результатами розгляду цих заяв ним отримано відповідь, що його права як нового кредитора в зобов'язанні не визнаються. Позивач вважає, що єдиним способом захисту його порушених та невизнаних прав є звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року, позов ОСОБА_3 до ПАТ «Укрінбанк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання прав кредитора (вкладника) залишено без задоволення.

Суд першої інстанції не встановив правових підстав для задоволення позовних вимог. Судом застосовано до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15. За висновком суду першої інстанції позовні вимоги про визнання вкладником банку-відповідача на підставі договору цесії є безпідставними, оскільки відповідно до вимог закону позивач не є вкладником, а є новими кредитором, який має право лише вимагати виконання зобов'язання, а не визнання вкладником ПАТ «Укрінбанк».

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що, враховуючи відсутність інформації про ОСОБА_3 в базі даних ПАТ «Укрінбанк» як вкладника, що уклав з відповідачем відповідний договір та вніс на рахунок у ПАТ «Укрінбанк» відповідну суму коштів, ОСОБА_3 не є вкладником ПАТ «Укрінбанк» в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Банк не уповноважений вчиняти будь-які дії на встановлення невизнаного права позивача як кредитора банку, а позивач ОСОБА_3, в свою чергу, має право лише вимагати виконання зобов'язання, а не визнання права вкладника ПАТ «Укрінбанк».

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Касаційна скарга обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. Заявник зазначає, що договір про відступлення права вимоги укладений до введення тимчасової адміністрації у банку, повідомлення про заміну кредитора отримано 21 грудня 2015 року, тобто за 4 дні до введення тимчасової адміністрації, а тому правила Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до спірних правовідносин не застосовуються. Апеляційний суд не спростував того факту, що позивач замінив первісного кредитора у зобов'язанні, а тому такий юридичний факт породжує правові наслідки для ОСОБА_3, якими є набуття ним прав кредитора. Банк не оскаржував дійсність договору відступлення права вимоги, не просив встановити нікчемність такого правочину. На переконання заявника, невчинення банком дій щодо реєстрації змін особи кредитора не може обмежувати права ОСОБА_3 Заявник вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати за аналогією правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12, від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1045цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16. Натомість правовий висновок, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки зроблений за інших фактичних обставин справи та під час оцінки інших позовних вимог, що були предметом розгляду. До нового кредитора переходять усі права у зобов'язанні у тому обсязі та на умовах, що існували на момент переходу прав, якщо не було встановлено обмежень договором або законом. Щодо обраного способу захисту порушених прав, то заявник зазначає, що, на його переконання, такий спосіб захисту є ефективним відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрінбанк» укладено договір банківського вкладу шляхом підписання заяви-договору про розміщення банківського вкладу №1 0-2364596, строком дії до 11 січня 2016 року на суму 12 000, 00 дол. США.

18 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги № 3, на підставі якого первісний кредитор, ОСОБА_4, передає новому кредитору, ОСОБА_3, як вкладнику за зобов'язаннями, що виходять із заяви-договору про розміщення банківського вкладу від 10 липня 2015 року № 10-2364596, право вимоги до боржника належного виконання зобов'язань за основним договором у розмірі 8 000, 00 дол. США.

21 грудня 2015 року ОСОБА_4 повідомила ПАТ «Укрінбанк» про відступлення права вимоги за банківським вкладом на користь ОСОБА_3

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 24 грудня 2015 року № 934 «Про віднесення ПАТ «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 грудня 2015 року № 239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «Укрінбанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на 3 місяці з 25 грудня 2015 року до 24 березня 2016 року (включно) та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» Білу І. В.

14 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про виплату йому гарантованої суми відшкодування за договором банківського вкладу від 10 липня 2015 року № 10-2364596, проте отримав відмову, яка обґрунтовувалась тим, що у зв'язку із запровадженням процедури тимчасової адміністрації в установі ПАТ «Укрінбанк» діє мораторій на задоволення вимог вкладників та інших кредиторів, що унеможливлює проведення будь-яких активних операцій з перерахування/виплати коштів вкладників у спосіб, не передбачений законом, тобто не інакше ніж через виплату сум гарантованого відшкодування.

10 лютого 2016 року ОСОБА_4 виплачено гарантовану суму відшкодування за договором банківського вкладу від 10 липня 2015 року № 10-2364596, яка згідно із Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» становить 200 000, 00 грн. Таким чином, відповідно до встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спеціальної процедури вже на стадії введення тимчасової адміністрації ОСОБА_4 частково погашено існуючу заборгованість за заявою-договором про розміщення банківського вкладу від 10 липня 2015 року

№10-2364596.

Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень, Верховний Суду зробив такі висновки

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 17 КАС України (у редакції Закону України від 06 липня 2005 року № 2747-IV) передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 757/2216/15-ц (провадження № 14-107цс18),після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов'язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною Законом, відповідати за зобов'язаннями за договорами банківського вкладу.

Цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та НБУ (стаття 1 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 26 згаданого Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000, 00 грн.

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Згідно з положеннями статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для виконання Фондом відповідних зобов'язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 14 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про виплату йому гарантованої суми відшкодування за договором банківського вкладу від 10 липня 2015 року № 10-2364596, проте отримав відмову.

Таким чином, метою подання цього позову є визнання позивача вкладником для подальшого включення його у перелік вкладників та отримання гарантованої суми, що підлягає поверненню Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Спір виник саме з підстав невключення позивача у перелік вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 367/2089/15-ц (провадження № 14-253цс18) зроблено висновок, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» граничного розміру відшкодування за вкладами. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15.

Наведені правові висновки є обов'язковими для Суду під час розгляду справи, підлягають до застосування незалежно від часу звернення позивача до суду з таким позовом та ухвалення судових рішень у цій справі.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи те, що позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства, Верховний Суд вважає, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року необхідно скасувати, а провадження у справі - закрити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, пунктом 5 частини першої статті 409, частинами першою та другою статті 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання прав вкладника (кредитора) закрити.

Роз'яснити позивачу право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик