У х в а л а

22 грудня 2018 року
м. Київ

справа № 742/2784/18

провадження № 61-48511ск18
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. розглянув касаційну скаргу приватного підприємства «Явір-2005» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Явір-2005», третя особа військова частина НОМЕР_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного підприємства «Явір-2005» (далі ПП «Явір-2005») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року, позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді охоронця в ПП «Явір-2005». Стягнуто із ПП «Явір-2005» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 липня 2018 року по 19 вересня 2018 року у розмірі 4 734 грн 33 коп. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. Вирішено питання про судові витрати.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 4 734 грн 33 коп., яка станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*100=176 200).

Отже, зазначена справа є малозначною.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що справа є малозначною, проте має виняткове значення для нього, фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та значний суспільний інтерес. Зокрема, значний суспільний інтерес до справи викликаний зміною подій у державі, оскільки з 26 листопада 2018 року у країні введено воєнний стан, тому сформоване судовою практикою поняття «особливого періоду» вступає в суперечку із законодавчим визначенням. Виняткове значення справи для відповідача пов`язане з предметом самого спору, оскільки у разі поширення гарантій і пільг, передбачених статтею 119 КЗпП України на позивача, роботодавець фактично втрачає робочу силу та нестиме додаткові затрати на виплату позивачу винагороди за працю, яку він не виконує. Враховуючи те, що відповідач є охоронною організацією, а основна маса охоронців на підприємстві чоловіки, тому негативне вирішення справи та зловживання трудовими правами з боку відповідної категорії працівників може мати наслідком збитковість підприємства. Крім того, справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки висновки Верховного Суду щодо вирішення вказаного питання різняться із практикою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У справі, що має виняткове значення для її учасника, та яка може бути допущена до розгляду Верховним Судом у касаційному порядку з метою перегляду судового рішення, мають бути допущені судом першої інстанції порушення закону, які не були усунені судом апеляційної інстанції, або одночасно допущені судом першої та апеляційної інстанцій порушення закону. Окрім того, має відбуватися порушення питань факту і права згідно з чинним законодавством України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, визначення яких вимагає розгляду справи по суті щодо неспроможності держави дотриматися своїх позитивних зобов`язань в частині регулювання певного виду діяльності, яка має шкідливі наслідки для заявника, а також досягає такого серйозного рівня, що призводить до суттєвого перешкоджання здатності заявника користуватися своїми правами, існувала давно, була добре відома органам влади та має триваючий характер.

Питання права, що мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ зокрема можна віднести неоднакове вирішення судами тотожних спорів, що призводить до порушення основних прав, свобод та інтересів осіб, які гарантуються чинним законодавством України, а також Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, значно зачіпають інтереси їх великого кола.

Разом з тим, висновки щодо застосування частини третьої статті 119 КЗпП України сформовано у постановах Верховного Суду, діяльність якого спрямована на уніфікацію правозастосовної діяльності судів, при виборі і застосуванні норми права у спірних правовідносинах суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, доводи касаційної скарги про те, що висновки Верховного Суду щодо вирішення спірного питання різняться із практикою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, не свідчать про вплив цієї справи на формування однакової судової практики в одній і тій же категорії цивільних справ та на суспільні відносини.

Винятковість значення справи для заявника обґрунтовано його незгодою із практикою застосування частини третьої статті 119 КЗпП України, зокрема у частині тлумачення поняття «особливий період». Разом з тим, здійснюючи правосуддя, суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси осіб, а тому сама по собі незгода однієї сторони спору із застосуванням норми права при його вирішенні не свідчить про наявність обставин, визначених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюприватного підприємства «Явір-2005» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Явір-2005», третя особа військова частина НОМЕР_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик