Справа № 201/6824/18
Провадження № 2/201/2267/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 серпня 2018 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що починаючи з 2004 року він зареєстрований, проживає та володіє на правах власника 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина кватири на праві власності належить ОСОБА_2

Позивач з моменту придбання зазначеної квартири, тобто з 2004 року, і по сьогодні, проживає у вищезазначеній квартирі, добросовісно та безперервно нею володіє (понад 13 років), відкрито користується, без таємниць та не приховуючи цей факт, добросовісно дбає та доглядає за квартирою, утримує її у належному стані, проводить поточні ремонті роботи, а також справно сплачує всі комунальні послуги та послуги з утримання будинку, як добросовісний співвласник, а також вживає всіх звичайних та необхідних заходів щодо охорони майна і нарікань та зауважень щодо користування квартирою з боку сусідів до позивача не надходило. Відповідач, як співвласник квартири, не вчиняв протягом всього часу титульного (більше 13 років) володіння вищевказаним нерухомим майном жодних дій щодо його утримання, збереження та фактичного користування, до того ж не сплачувала жодного разу обов'язкові платежі щодо утримання будинку та прибудинкової території, не відшкодовувала позивачу витрати, понесені щодо утримання нерухомого майна в належному стані і як наслідок, позивач має всі підстави вважати, що у відповідача не було на меті фактичне володіння нерухомим майном, зацікавленості у його збережені тобто відповідач своїми діями протягом довготривалого періоду часу не виявляє наміру користуватися і визнавати нерухому річ фактично своєю. Крім т го, позивачу не відомо місцезнаходження відповідача, яка жодного дня не проживала у спірній квартирі.

До теперішнього часу ніхто не претендував та не претендує на квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з вказаним, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири і припинити право відповідача власності на відповідну частку квартири.

Позивач в судове засідання не з'явився, згідно наданої заяви просив справу розглянути у його відсутність на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с.61).

Відповідач, місце реєстрації якої відповідно до відомостей органу реєстрації є у спірній квартирі (а.с.42), в судове засідання викликалась за місцем реєстрації, але в судове засідання не з'явився, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслала.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч.3 ст.211, ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Справа розглянута відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 квітня 2004 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради квартира АДРЕСА_1 на прав спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с. 63).

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №124896660 від 22 травня 2018 року та № 131937373 від 24 липня 2018 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 квітня 2004 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а.с. 7, 51-53).

Також було встановлено, що позивач через відсутність зв'язку з ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів із заявою про пошук останньої, в якій вказував, що востаннє бачив відповідача у 2008 році під час її лікування в психіатричній лікарні. Станом на 18 квітня 2017 року місцезнаходження ОСОБА_2 не встановлено. Викладені обставини підтверджуються довідкою Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 8).

З інформаційного листа КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» № 124 від 10 липня 2018 року, наданого на відповідний запит суду, вбачається, що ОСОБА_2 з 1986 року по 26 червня 2008 року неодноразово, періодично проходила лікування в даному лікувальному закладі, з 1987 року вона мала ІІ групу інвалідності, станом на 2008 рік - безстроково. Востаннє відповідач зверталась до лікарні у 2008 році, була виписана 26 червня 2008 року, після чого за стаціонарною та консультативною допомогою не зверталася (а.с. 41).

Відповідно до довідки Соборного районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 3381/14.3-24 від 06 липня 2018 року, актового запису про смерть ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не виявлено (а.с. 43).

Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації з часу реєстрації у спірній квартирі, тобто з 24 січня 1992 року (а.с. 42) підтверджується відповідним актом, складеним мешканцями квартир №№ 43, 53, 71 будинку АДРЕСА_1, затвердженого КВЖРЕП (а.с. 45), та письмовими поясненнями мешканців цих квартир (а.с. 49, 50).

Технічними характеристиками квартири АДРЕСА_1 є: загальна площа 45,10 кв.м, складається з коридору площею 4,80 кв.м, вбудованої шафи площею 0,80 кв.м, санвузлу площею 3,00 кв.м., кухні площею 7,50 кв.м, житлової кімнати площею 10,30 кв.м, житлової кімнати площею 17,00 кв.м., лоджії площею 1,70 кв.м (а.с. 22).

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 , ратифікованого Верховною радою України 17.07.97 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом

Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що ОСОБА_1 принаймні з 25 листопада 2003 року (а.с. 5 зворот) зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1, а з 13 квітня 2004 року є власником 1/2 частини цієї квартири, з того часу користується зазначеною квартирою, оплачує всі комунальні послуги, тобто більше 13 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами, враховуючи наведені обставини справи та положення діючого в Україні цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку ст.344 ЦК України за набувальною давністю, у зв'язку з чим вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

В рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, у відповідність до ст.141 ЦПК України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивачки 704,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (а.с.4).

Керуючись ст.334 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області 13 листопада 2007 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 45,10 кв.м, яка складається з: коридору площею 4,80 кв.м, вбудованої шафи площею 0,80 кв.м, санвузлу площею 3,00 кв.м., кухні площею 7,50 кв.м, житлової кімнати площею 10,30 кв.м, житлової кімнати площею 17,00 кв.м., лоджії площею 1,70 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 272, 273 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Федоріщев С.С.