Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 583/1259/15-ц

провадження № 61-23876св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Орган опіки та піклування Охтирської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року у складі судді Плотникової Н. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 19 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Лузан Л. В., Криворотенка В. І., Рибалки В. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Охтирської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що у період із 16 серпня 2005 року по 05 вересня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому у них народилися двоє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. У липні 2014 року відповідач покинула дітей та виїхала в невідомому напрямку. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 вересня 2014 року розірвано шлюб між сторонами, а відповідно до заочного рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2014 року місце проживання дітей визначено із ним за місцем його проживання та реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1. Цим же рішенням на його користь із відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей.

Відповідач з 2014 року не приймає участі у вихованні та розвитку дітей, їхнім життям та здоров'ям не цікавиться, аліменти на утримання дітей не сплачує, іншої матеріальної допомоги їм також не надає, тобто ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання дітей.

У 2016 році відповідач намагалася зустрітися з дітьми в школі, однак вони не мають бажання спілкуватися з нею, так як вона їх зрадила та покинула.

На даний час він проживає з іншою жінкою, яку його діти називають мамою, має стабільний дохід, створює для дітей всі необхідні умови для проживання та розвитку, при цьому він вважає, що відповідач не може дати дітям належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення, своєю аморальною поведінкою негативно впливає на процес їхнього виховання.

Враховуючи наведене, позивач просив позбавити батьківських прав ОСОБА_5 щодо неповнолітніх дочок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишені без задоволення. Попереджено ОСОБА_5 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Покладено на орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Охтирської міської ради Сумської області контроль за виконанням ОСОБА_5 батьківських обов'язків щодо неповнолітніх дітей.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а в цьому випадку це буде суперечити як інтересам відповідача у справі та і інтересам самих дітей, у вихованні, забезпеченні та розвитку яких мати повинна брати участь, при цьому, що відповідач почала приймати можливі заходи для збереження сімейних стосунків із дітьми, має бажання брати участь у їх вихованні та утриманні, а тому суд визнав за можливе попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 19 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що доводи позивача про те, що відповідач ухилялася від виконання своїх батьківських обов'язків з виховання дітей спростовуються активною поведінкою відповідача щодо її бажання приймати участь у вихованні дітей. Крім того зазначив, що думка дітей щодо вирішення цього спору не є вирішальною, оскільки вони в силу свого віку не можуть в повній мірі усвідомлювати значимість у їх житті питання, що розглядається у справі, крім того, з урахуванням усіх обставин справи не виключається можливість впливу на думку дітей інших осіб.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 19 грудня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що відповідач у червні 2014 року покинула своїх неповнолітніх дітей, протягом двох років не цікавилася їхнім життям, тобто ухилялася від виконання батьківських обов'язків, проте суди, ухвалюючи оскаржувані рішення, не надали належної оцінки доказам, наданим на обґрунтування заявленого позову, проігнорували показання свідків, висновки органу опіки та піклування, психолога, представників середньої школи та інші докази, які мають значення для правильного вирішення справи. Натомість у рішеннях судів міститься лише твердження про те, що відповідач почала проявляти інтерес до дітей і немає необхідності вдаватися до виключної міри як позбавлення її батьківських прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що у період із 16 серпня 2005 року по 05 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися двоє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 вересня 2014 року розірвано шлюб між сторонами.

Також заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2014 року визначено, що місцем проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є місце проживання та фактичної реєстрації їх батька ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто на користь ОСОБА_4 із ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітніх дітей.

Із акта обстеження умов проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 28 квітня 2015 року, складеного органом опіки та піклування, вбачається, що діти проживають разом із батьком ОСОБА_4 та бабусею ОСОБА_9 у зазначеному будинку, де їм створені усі необхідні умови. Діти знаходяться на повному утриманні батька.

Згідно із довідками Охтирської загальноосвітньої школи від 03 червня 2016 року за час навчання дітей у школі з вересня 2014 року по травень 2016 року мати дітей ОСОБА_5 вихованням доньок не займалась, у школі жодного разу не була ні на батьківських зборах, ні для індивідуальної бесіди, не цікавиться проблемами та успіхами доньок, вихованням дітей займається батько, який постійно відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням дітей, піклується про їхнє здоров'я та зовнішній вигляд.

Згідно із довідкою Охтирського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Сумській області від 30 червня 2016 року № 4216/0241/4 заборгованість ОСОБА_5 зі сплати аліментів становить 11 006,21 грн.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування Охтирської міської ради від 05 серпні 2016 року № 01-13/2911 орган опіки і піклування Охтирської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. У висновку зазначено, що з червня 2014 року фактичні шлюбні відносини між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинені. ОСОБА_5 зникла у невідомому напрямку та з цього часу самоусунулася від утримання та вихованні дітей. Аліменти на утримання дітей не сплачує. Упродовж останніх двох років всі турботи з виховання, утримання та розвитку дітей лягли на плечі батька. З моменту народження, доньки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали за адресою проживання батька ОСОБА_4 по АДРЕСА_1. У будинку зроблений сучасний ремонт, є всі комунальні зручності. Бабуся ОСОБА_9 та цивільна дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_10 беруть активну участь у вихованні та утриманні дітей, під час зайнятості батька на виробництві здійснюють догляд за ними. Діти навчаються у Охтирській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 11, забезпечені необхідними канцелярськими приладами, навчальними підручниками, іграшками, мають одяг та взуття відповідно до сезону та віку. Батько робить все необхідне для всебічного та гармонійного розвитку дітей. ОСОБА_4 працює помічником бурильника 5 розряду НГВУ «Охтирканафтогаз», здобув вищу освіту, має постійний дохід, середньомісячна заробітна плата становить понад 7 500,00 грн., позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. Мати дітей - ОСОБА_5 у співбесіді проведеній із працівниками служби у справах дітей висловила намір та бажання спілкуватися із рідними доньками, водночас пояснила, що найближчим часом виїжджає працювати за межі України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу на неї, при цьому суди не погодилися із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5, оскільки визнали його недостатньо обґрунтованим та мотивованим, так як він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дітей та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дітей. Крім того, суди правильно зазначили, що думка дітей щодо вирішення цього спору не є вирішальною, оскільки вони в сили свого віку не можуть у повній мірі усвідомлювати значимість у їхньому житті питання, що розглядається у справі, а з урахуванням усіх обставин справи не виключається можливість впливу на думку дітей інших осіб.

Разом з тим суди дійшли правильного висновку про необхідність попередити відповідача про зміну ставлення до виховання дітей, з урахуванням того, що вона категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, має бажання спілкуватися з дітьми та виховувати їх, приймає заходи, спрямовані на налагодження стосунків із дітьми.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, крім того, вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик