Номер провадження: 22-ц/785/7850/18
Номер справи місцевого суду: 510/379/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2017 року у цивільній справі за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ренійського районного управління юстиції в Одеській області, про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3,

встановив:

03.03.2016 року заявник - державний виконавець Георгіу І.С. звернувся до суду з поданням про встановлення обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мотивуючи подання тим, що ОСОБА_3, як боржник, ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 12.12.2014 р. за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у сумі 185 380, 74 грн.

Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р., державний виконавець зазначив, що ним проведені виконавчі дії, однак фізична особа - боржник ОСОБА_3 заборгованість не сплатив, неодноразово викликався до ВДВС, однак не з'являвся.

Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2017 року подання державного виконавця ВДВС Ренійського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_6 було задоволено.

Обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта боржника - фізичну особу - ОСОБА_3 - до виконання боргових зобов'язань, покладених на нього рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.12.2014 р. за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у сумі 185 380, 74 грн.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 06 вересня 2018 року ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2017 року та постановити нову, якою в задоволенні подання державного виконавця ВДВС Ренійського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_6 відмовити у повному обсязі.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.11.2018 року апелянту був поновлений строк на апеляційне оскарження судового рішення та апеляційне провадження у справі було викрито (а.с.45). Крім того, ухвалою того ж суду від 19.11.2018 року розгляд справи був призначений на 18.12.2018 року, 14.00 год. (а.с.47).

Однак до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час учасники справи не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання.

У зв'язку з цим, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Як було зазначено вище, з моменту направлення до Ренійського районного суду Одеської області подання державного виконавця ВДУВС пройшло більше двох з половиною років, з моменту постановлення оскаржуваної ухвали суду - більше року.

Разом з тим, у відповідності до ст. 441 ЦПК України суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Таким чином, аналізуючи викладені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про необхідність розгляду справи без участі її учасників, незважаючи на їх повідомлення про час і місце судового засідання.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв'язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 26.12.2018 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань. Посилаючись на вищенаведене, державний виконавець просив суд встановити для ОСОБА_3 обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 12.12.2014 р.

Згідно ч. 2 вказаного Закону громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, зокрема: п.5) - підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) до виконання зобов'язань.

Правилами ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час постановлення оскаржуваної ухвали, встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Разом з тим, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Звертаючись до суду з поданням, державний виконавець вказав, що рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 12.12.2014 р. з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто борг за договором позики у сумі 185 380,74 грн. На підставі рішення суду було видано виконавчий лист, який було звернено до виконання.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Ренійського РУЮ було відкрито виконавче провадження за номером ВП № 48478753.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що боржником ОСОБА_3 у добровільному порядку рішення Приморського районного суду м. Одеса від 12.12.2014 року не виконується. На неодноразові виклики до відділу ДВС боржник не з'являвся. Суд також вказав, що в ході примусового виконання рішення суду державним виконавцем ВДВС Ренійського РУЮ було встановлено, що боржник ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_1, однак за місцем своєї реєстрації не мешкає, місце знаходження боржника невідомі. За даними ДПІ у Ренійському районі відкриті розрахункові рахунки в установах банків, що значаться за боржником - відсутні. За даними управління ПФУ у Ренійському районі боржник не працює, пенсію не отримує.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали, суд послався на Закон України «Про виконавче провадження», в редакції, яка була чинною до 06.10.2016 року, що свідчить про незаконність оскаржуваної ухвали суду.

Крім того, 04.11.2015 р. постановою державного виконавця накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_3, а саме на 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 24.02.2016 р. постановою державного виконавця було призначено експерта для проведення експертної оцінки.

Відповідно до положень статті 441 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності після 15.12.2017 року, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Однак, подання державного виконавця по даній справі було розглянуте в судовому засіданні без участі державного виконавця, чим порушено положення статті 411 ЦПК України, а також без участі самого боржника - ОСОБА_3, який був позбавлений можливості надати до суду свої пояснення та доводи стосовно неприпустимості тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Зазначені обставини також свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали суду.

Крім того, вирішуючи питання про законність чи незаконність оскаржуваної ували суду, а також обгрунтованості апеляційної скарги, чи ні, колегія суддів виходить із того, що застосування тимчасового обмеження права особи на виїзд за межі України (за кордон) слід вважати доцільним у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов'язання, покладеного на неї рішенням суду.

За змістом ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Таким чином, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв'язку з ухиленням особи від виконання зобов'язання, зокрема виконання судового рішення.

Згідно ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

В свою чергу, статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом, про що вказано вище.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Гочев проти Болгарії (Gochev v. Bulgaria) рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03) визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов'язань має відповідати трьом критеріям:

-ґрунтуватися на національному законі;

-переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції;

-відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі ЄСПЛ підсумував принципи, що відноситься до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв'язку з неоплаченими боргами, ЄСПЛ у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення ЄСПЛ за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003- IX), рішення ЄСПЛ за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлик проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення ЄСПЛ за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов'язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

З огляду на викладене, та аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення, що не було доведено в судовому засіданні.

Крім того, на думку колегії суддів, державним виконавцем ВДВС не в повному обсязі були вжиті заходи примусового виконання рішення, та не надані до суду відомості щодо наявності у боржника рухомого транспорту; не здійснено реалізацію арештованого майна; відсутні відомості щодо належного повідомлення боржника щодо виконання ним судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухала не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, оскільки ухвалу постановлено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, а також аналізуючи зазначені норми права щодо обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_3, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку даний захід було застосовано передчасно, без належного з'ясування фактичних обставин, що підлягають перевірці, а також без участі державного виконавця, у зв'язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової - про відмову у задоволенні подання державного виконавця ВДВС Ренійського районного управління юстиції в Одеській області про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2017 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ренійського районного управління юстиції в Одеській області про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

Т.В. Цюра