Копія
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"27" грудня 2018 р. Справа № 608/2372/18
Номер провадження2/608/977/2018
Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Квятковської Л. Й.
з участю секретаря Маришевої Г.М.,
представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3 районної державної адміністрації ОСОБА_4,
розглянувши в підготовчому судовому засіданні в місті Чорткові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чортківської районної державної адміністрації, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Центру надання адміністративних послуг Чортківської районної державної адміністрації про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку (пай) та скасування державної реєстрації, -
Представник відповідача ОСОБА_3 районної державної адміністрації ОСОБА_4 позов визнає.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Центру надання адімінстративних послуг Чортківської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, подав заяву про слухання за їх відсутності, не заперечує проти позову.
Вислухавши представника позивачки, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно паспорта громадянина України серія МС № 363012, виданого 29.09.1998 року Чортківським РВ УМВС України в Тернопільській області, документ належить ОСОБА_1, 05.11.1937 р. н., село Сосулівка Чортківський район Тернопільська область.
Згідно договору дарування від 23.02.2000 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, позивачка набула право власності на земельну ділянку у відповідності до сертифіката на земельну частку (пай) серія ТР № 0343699 від 08.01.1998 року, але не вчинила дії з реєстрації цього договору в місцевому органі виконавчої влади.
Позивачці унеможливлено здійснити державну реєстрацію набутого права власності спірної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки є виданим державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 204549 на підставі розпорядження голови Чортківської РДА від 18.05.2007 року №324 на імя ОСОБА_6, що стало відомо у звязку з її смертю (09.06.2018 р.).
Дарувальниця ОСОБА_6 померла 09.06.2018 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серія І-ИД № 246405, виданим повторно 07.11.2018 р. Чортківським міськрайонним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Тернопільській області, актовий запис № 10. Проте, ця обставина не може впливати на захист прав та законних інтересів позивачки, до якої у визначеному законом порядку перейшло право на спірну земельну ділянку (пай).
Відповідно до п. 3 Указу Президента України від 10.11.1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» встановлено, що право на земельну частку(пай) може бути обєктом купівлі продажу, дарування, міни, успадкування, застави.
Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухомі речі підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до ст. 125 ЗК України (2001) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно з висловленою у постанові від 04.06.2014 (№6-46цс14) правовою позицією Верховного Суду державні акти на право власності на земельні ділянки можуть визнаватися судами недійсними з метою захисту порушених прав на землю без визнання недійсним рішення органу влади, на підставі якого такий акт виданий, у випадках видання державних актів на право власності на земельні ділянки з порушенням вимог закону, всупереч рішенням чи угодам. Відповідне визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав на земельну ділянку в судовому порядку.
Правовою позицією, висловленою 01.07.2015 у справі №6-319цс15, ВС визначив підсудність справ за заявами, зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як вказані рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. У звязку із чим визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Згідно з розясненнями, наданими у п. 7 постанови пленуму ВСС «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 №3, земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій права на землю. Захист судом права на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу та ст.152 Земельного кодексу України, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування.
Відповідно до вказаного спори, що виникають із земельних відносин, в яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі ст.15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування про видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, які відповідно до закону необхідні для набуття й реалізації права на землю, про надання чи передання земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею.
Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/884/16-ц зроблено висновок, що «визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15.
Так, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 зроблено висновок, що «оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку».
Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України (далі ЗК), власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 даної статті визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей, про що зазначено в ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується, про що зазначено в ч.1 ст. 393 ЦК України.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч.2 ст.16 ЦК).
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема у ч. 4 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.
Про порушене право позивачка дізналася у липні 2018 року, коли звернулася до місцевого органу державної реєстрації для реєстрації речового права на земельну ділянку.
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України).
Суд визнає поважною причину пропущення позовної давності та поновлює позивачці цей строк для звернення до суду з вимогою про захист цивільного права на земельну частку (пай).
Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання представника позивачки і повернення ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень, що становить 352 гривні 40 копійок.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 15, 16, 182, 328 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст. 4, 5, 43, 141, 174, 177, 184, 200, 206, 258, 264 Цивільного процесуального кодексу України, -
Позовні вимоги задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист цивільного права на земельну частку (пай).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги Тернопільському апеляційному суду через Чортківський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя:/підпис/

Копія вірна

Рішення набрало законної сили "___" ________________ 2018 р.

Оригінал рішення знаходиться в матеріалах справи №608/2372/18

Суддя: Л. Й. Квятковська