Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 357/10203/16-ц

провадження № 61-30107св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач за первинним позовом (відповідач за позовом третьої особи) - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач-1 за первинним позовом та позовом третьої особи - ОСОБА_7,

представник відповідача-1 - ОСОБА_8,

відповідач-2 за первинним позовом та позовом третьої особи - ОСОБА_9,

представник відповідача-2 - ОСОБА_8,

третя особа за первинним позовом (позивач за позовом третьої особи) - публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,

представники третьої особи: Бендюг Ігор Анатолійович, Гапон Вадим Сергійович, ДивисенкоТетяна Олексіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Журби С. О., Лівінського С. В. від 31 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про визнання недійсними договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26 лютого 2016 року № 3242/2016/899, а саме автомобіля Renault Sandero, 2014 року випуску, номер об'єкта - НОМЕР_2, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, та договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу від 07 липня 2016 року № 01759/3242/2016, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Позов мотивований тим, що 22 вересня 2014 року ОСОБА_4 отримав у публічному акціонерному товаристві «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк») кредитні кошти в сумі 160 549 грн 01 коп. на придбання транспортного засобу Renault Sandero, який згодом було передано ним у заставу за договором застави від 22 вересня 2014 року.

02 лютого 2016 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) вказаний автомобіль був пошкоджений та потребував ремонту, матеріальну допомогу для здійснення якого надав відповідач ОСОБА_7 з переоформленням автомобіля позивача формально на відповідача.

Позивач вказував, що 26 лютого 2016 року він та ОСОБА_7 уклали формальний договір купівлі-продажу автомобіля, за яким транспортний засіб було відчужено за 30 000 грн, які фактично не були передані позивачу, а між сторонами договору була досягнута домовленість, що протягом року позивач поверне кошти ОСОБА_7, який в свою чергу, поверне автомобіль ОСОБА_4 До серпня 2016 року він продовжував сплачувати кредит за автомобіль, вважаючи, що він належить йому, але працівники станції технічного обслуговування не повернули йому відремонтований автомобіль без згоди ОСОБА_7 У липні 2016 року ОСОБА_7 відчужив транспортний засіб ОСОБА_9

Посилаючись на те, що при укладенні договору купівлі-продажу він не отримував кошти, а уклав договір купівлі-продажу за збігом обставин і його волевиявлення не відповідало його волі і не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

У квітні 2017 року третя особа ПАТ «Креді Агріколь Банк» звернулася до суду з із самостійними вимогами та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26 лютого 2016 року № 3242/2016/899, а саме автомобіля Renault, Sandero, 2014 року випуску, номер об'єкта - НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7; визнатинедійсним договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу від 07 липня 2016 року № 01759/3242/2016, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний автомобіль за договором застави від 22 вересня 2014 року надано позичальником ОСОБА_4 в заставу з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано обтяження вказаного автомобіля і ПАТ «Креді Агріколь Банк», як заставодержатель, не надавало своєї згоди на відчуження заставного рухомого майна.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ПАТ «Креді Агріколь Банк» відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою судді від 21 вересня 2016 року про накладення арешту на автомобіль Renault, Sandero, 2014 року випуску, номер об'єкта - НОМЕР_2 (попередній державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, до перереєстрації 26 лютого 2016 року).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовів, виходив із недоведеності позивачем укладення ним спірного договору купівлі-продажу автомобіля під впливом тяжкої обставини або на вкрай невигідних для нього умовах. Відсутність згоди банку на відчуження заставодавцем ОСОБА_4 обтяженого заставою автомобіля не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, оскільки обтяження зберігає свою силу для нового власника, а банк і надалі має право звернути стягнення на предмет застави.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ПАТ «Креді Агріколь Банк» задоволено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовів.Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26 лютого 2016 року № 3242/2016/899, а саме автомобіля Renault, Sandero, 2014 року випуску, номер об'єкта - НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 07 липня 2016 року № 01759/3242/2016, а саме автомобіля Renault, Sandero, 2014 року випуску, номер об'єкта - НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля з підстав укладення його ОСОБА_4 під впливом тяжкої обставини або на вкрай невигідних для нього умовах, проте дійшов висновку про визнання недійсними спірних договорів з огляду на відсутність згоди заставодержателя (банку) на відчуження цього транспортного засобу.

У листопаді 2017 року ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що вимога про визнання правочину недійсним із застосуванням статей 203, 215 ЦК України з підстав недотримання вимог частини другої статті 586 ЦК України та частини другої статті 17 Закону України «Про заставу» може бути заявлена лише заставодержателем. При цьому судом не враховано, що спірний автомобіль був ним придбаний через державний сервісний центр, який уповноважений здійснювати таку діяльність і проводити належні перевірки.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 22 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Креді Агріколь Банк» укладено кредитний договір № 4/2281029, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 160 549 грн 01 коп., строком до 21 вересня 2021 року на придбання транспортного засобу марки Renault Sandero.

Цього ж дня у рахунок забезпечення виконання вказаного зобов'язання між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави № Z2/2281029, предметом якого є легковий автомобіль, марки Renault, модель Sandero, 2014 року випуску, номер об'єкта - НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1.

22 вересня 2014 року обтяження вказаного автомобіля було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Обтяжувачем значиться ПАТ «Креді АгрікольБанк» та згідно відомостей про реєстрацію в ДРО, витяг № 451999426, від 22 вересня 2014 року, відомості про обмеження відчуження: за погодженням з обтяжувачем.

26 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу № 3242/2016/899, а 07 липня 2017 року цей автомобіль було відчужено ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 згідно з договором купівлі-продажу № 01759/3242/2016.

Згідно історії транспортного засобу по «НАІС ДДАІ» МВС України спірний автомобіль був первинно зареєстрований 18 вересня 2014 року за ОСОБА_4, в подальшому, 26 лютого 2016 року відбулася перереєстрація на нового власника ОСОБА_7, а 07 липня 2016 року автомобіль перереєстровано на ОСОБА_9

За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до частини другої статті 586 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься в частині другій статті 17 Закону України «Про заставу».

Відповідно до пункту 6 договору застави заставодавець має право розпоряджатися (відчужувати, передавати у володіння та/або користування у будь-який спосіб) та/або обтяжувати предмет застави, зокрема, передавати предмет застави у наступну заставу, та/або відчужувати предмет застави; та/або передавати предмет застави в спільну діяльність, лізинг, оренду. Користування, як внесок до статутного капіталу (фонду) тощо, виключно (лише) за умови (обставини) отримання попередньої письмової згоди (має містити підпис уповноваженої особи та відбиток печатки) банку на це.

При цьому, 22 вересня 2014 року обтяження вказаного автомобіля було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Обтяжувачем значиться ПАТ «Креді АгрікольБанк» та згідно відомостей про реєстрацію в ДРО, витяг № 451999426, від 22 вересня 2014 року, відомості про обмеження відчуження: за погодженням з обтяжувачем.

Усупереч указаним положенням матеріального права й договору застави ОСОБА_4 відчужив майно, яке перебувало в заставі банку й обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону, не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди.

Закон прямо покладає на заставодавця обов'язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна; цей обов'язок презюмується і йому кореспондує право заставодержателя на захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон) взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

За положеннями статті 9 Закону предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що усупереч положенням частини другої статті 586 ЦК України, частини другої статті 17 Закону України «Про заставу» та умовам договору застави ОСОБА_4 відчужив майно, яке перебувало в заставі банку й обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону, не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-64цс12.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило