АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 640/15228/14-ц

провадження № 22ц/790/3490/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Кружиліної О.А,

суддів: Колтунової А.І., Маміної О.В.

імена (найменування сторін):

позивач - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року в складі судді Сенаторова В.М.,

в с т а н о в и в:

31 серпня 2014 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит з урахуванням збільшеного кредитного ліміту у розмірі 4 000 грн зі сплатою 3 % на місяць, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, який встановлено у 2 роки.

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 30 червня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 6 990 грн 64 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 691 грн 39 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 2 870 грн 17 коп., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1 620 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 309 грн.

З урахуванням наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 6 990 грн 64 коп., а також понесені судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 990 грн 64 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитний договір було оформлено шляхом підписання заяви позичальника, в якій зазначено, що вона ознайомлена та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг. Відповідачем до суду були надані Умови та правила надання банківських послуг, в яких строк позовної давності встановлений тривалістю в 50 років, проте зазначені Умови не містять її підпису і відповідачем не надано доказів того, що вона була ознайомлена саме з цими Умовами, а тому відсутні підстави вважати, що між нею та банком досягнуто згоди про збільшення строку позовної давності. Судами не враховано її заяву про застосування строку позовної давності, хоча останній раз вона користувалася карткою у липні 2009 року, а відповідач звернувся до суду лише у вересні 2014 року. Крім того, судами не застосовано спеціальну позовну давність до вимог про стягнення неустойки.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року змінено.

Зменшено суму стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з 6 990 грн 64 коп. до 6 181 грн 56 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом у розмірі 1 691 грн 39 коп., сума заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 870 грн 17 коп., сума заборгованості по пені та комісії у розмірі 1 620 грн.

Постановою Верховного Суду від 03 травня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно пункту 9 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив із положень статей 526, 527, 530, 1048-1050 ЦК України та мотивував свої висновки тим, що між сторонами досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності за кредитним договором до 50 років, оскільки це передбачено пунктом 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом установлено, що 21 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви (анкети), в якій зазначено, що ОСОБА_2 ознайомилася з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами банку, які разом з заявою складають між сторонами договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого встановлено кредитний ліміт на платіжну картку, з урахуванням збільшення кредитного ліміту, у розмірі 4 000 грн зі сплатою 3 % на місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, який встановлено у 2 роки.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не виконала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 30 червня 2014 року виникла заборгованість, яка за розрахунком банку становила 6 990 грн 64 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 1 691 грн 39 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 2 870 грн 17 коп., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1 620 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 309 грн.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вирішуючи спір, суд виходив із того, що між сторонами досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності за кредитним договором до 50 років, оскільки це передбачено п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг.

Разом з тим, до позовної заяви позивачем було додано Умови надання банківських послуг, які не містять положень щодо збільшення строку позовної давності. При цьому, у заяві від 21 листопада 2006 року зазначено, що ОСОБА_2 ознайомилася з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами банку, які разом з заявою складають між сторонами договір про надання банківських послуг.

Також, Умови та правила надання банківських послуг були затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, а договір про надання банківських послуг було укладено між сторонами у листопаді 2006 року.

Крім того, зазначені Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 78-80 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вищезазначені положення містилися у статтях 57-60 ЦПК України в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року.

З огляду на встановлені обставини та наявні у матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови, які містяться у матеріалах справи, є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2016 року № 6-2320цс16.

Крім того, згідно зі статями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 23 березня 2016 року у суді першої інстанції заявила клопотання про застосування позовної давності.

Крім того, договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок ОСОБА_2 повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, а тому незалежно від визначення у договорі строку кредитування право ПАТ КБ «Приватбанк» вважається порушеним з моменту порушення ОСОБА_2 терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) ОСОБА_2 обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Судовим розглядом встановлено, що останнє надходження готівки на картку № 4149 …. .... 0126 відбулося 25 серпня 2009 року, на картку № 4149 …. .... 8085 - 24 червня 2009 року, а на картку № 4149 …. .... 4727 - 06 листопада 2008 року.

Посилання позивача на те, що картка № 4149 …. .... 0126 була перевипущена та строк дії до останнього календарного дня вказаного місяця, тобто до останнього дня листопада 2012 року, а тому строк позовної давності позивачем не був пропущений, колегію суддів до уваги не приймаються, оскільки належних та допустимих доказів щодо отримання відповідачем перевипущеної картки № 4149 …. .... 0126 матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає установленим факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для отримання банком процентів за користування кредитом в межах позовної давності є необґрунтованими, оскільки із пропуском позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Крім того, оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, а тому доводи апеляційної скарги про наявність у банка права на стягнення пені є безпідставними.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором виникло у ПАТ КБ «Приватбанк» з 25 вересня 2009 року, та з саме цього моменту починається перебіг позовної давності до вимоги про повернення кредиту, а позовна давність за кредитом та періодичними платежами відповідно спливла в будь-якому випадку з часу здійснення відповідачем 25 серпня 2009 року останнього платежу, а за таких обставин позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 06 грудня 2006 року до 30 червня 2014 року, не підлягають задоволенню у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Отже, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України скасовує судове рішення повністю і ухвалює нове рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2018 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 755 (сімсот п'ятдесят п'ять) грн 16 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складене 07 серпня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна