Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 622/1106/17

провадження № 61-40957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальне підприємство «Золочівська центральна районна лікарня» Золочівської районної ради Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» Золочівської районної ради Харківської області (далі - КП «Золочівська ЦРЛ») та просила змінити причину її звільнення з пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України на пункт 5 частини першої статті 36 КЗпП України, змінити дату звільнення з 03 серпня 2016 року на 29 вересня 2016 року, а також стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період з 03 серпня 2016 року по 29 вересня 2016 року у розмірі 7 440 грн 72 коп.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на момент звільнення була вагітна, у зв'язку з чим відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України її не могли звільнити за ініціативою адміністрації без подальшого працевлаштування.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Змінено причину звільнення з КП «Золочівська ЦРЛ» із «звільнена у зв'язку із закінченням строку навчання в інтернатурі» (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України) на «звільнена у зв'язку із переведенням на роботу до комунального закладу охорони здоров'я «Обласний госпіталь ветеранів війни» (пункт 5 частини першої статті 36 КЗпП України).

Змінено дату звільнення ОСОБА_4 з КП «Золочівська ЦРЛ» із 03 серпня 2016 року на 29 вересня 2016 року.

Стягнуто із КП «Золочівська ЦРЛ» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за період з 03 серпня 2016 року до 29 вересня 2016 року включно у розмірі 7 440 грн 72 коп з нарахуванням на вказану суму обов'язкових платежів та зборів.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач знав про вагітність позивача станом на день її звільнення, а відтак ОСОБА_4 звільнено з порушенням вимог частини 3 статті 184 КЗпП України, правовими наслідками якого є зміна формулювання причин та дати звільнення, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2018 року рішення Золочівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року в частині задоволення позовних вимог про зміну формулювання причин та дати звільнення скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 в цій частині відмолено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_4 03 серпня 2016 року відбулося відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, що не суперечить вимогам частини третьої статті 184 КЗпП України, яка передбачає можливість звільнення вагітних жінок після закінчення строкового трудового договору.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила постанову апеляційного суду Харківської області в частині відмови у задоволенні вимог про зміну формулювання причин та дати звільнення скасувати та залишити в силі рішення Золочівського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що наказом від 30 вересня 2016 року № 228-к позивач була прийнята на подальшу роботу, тому датою звільнення повинно бути 29 вересня 2016 року, а не 03 серпня 2016 року. Судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано особливий режим працевлаштування та подальшої праці позивача як випускника державного вищого медичного закладу освіти, підготовка якої здійснювалася за державним замовленням, яка зобов'язана відпрацювати за місцем призначення (у відповідача) не менше трьох років.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що у зв'язку із закінченням навчання у Харківському медичному університеті ОСОБА_4 було направлено для проходження інтернатури до КП «Золочівська ЦРЛ».

Наказом № 84-к від 03 серпня 2015 року позивача прийнято на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «лабораторна діагностика» з 03 серпня 2015 року згідно з штатним розписом для проходження інтернатури.

26 липня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» із заявою про звільнення її із займаної посади у зв'язку із закінченням інтернатури з 03 серпня 2016 року.

У зв'язку з закінченням строку навчання в інтернатурі ОСОБА_4 звільнено із займаної посади з 03 серпня 2016 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України на підставі наказу № 104-к від 26 липня 2016 року.

Не погоджуючись із причиною звільнення, ОСОБА_4 просила змінити формулювання причини звільнення із «звільнена у зв'язку з закінченням строку навчання в інтернатурі за пунктом 2 статті 36 КЗпП України» на «звільнена у зв'язку з переведенням на роботу до комунального закладу охорони здоров'я Обласний госпіталь ветеранів війни за пунктом 5 статті 36 КЗпП України».

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Встановивши, що звільнення позивача за пунктом 2 статті 36 КЗпП України відбулося на підставі власноруч написаної нею заяви у зв'язку із закінченням строку навчання в інтернатурі, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для зміни формулювання причин та дати звільнення.

Наказом № 228-к від 30 вересня 2016 року ОСОБА_4 прийнято на роботу з 01 жовтня 2016 року до комунального закладу охорони здоров'я «Обласний госпіталь ветеранів війни» на посаду лікаря-лаборанта.

А відтак, вимоги щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_4 після закінчення нею інтернатури як випускника державного вищого медичного закладу освіти відповідно до Порядку працевлаштування випускників державних медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367, дотримано.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2018 року в оскарженій частині без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2018 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат