АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1210/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : на ухвалу Троян Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Гончар Н.І., Пономаренко В.В., Ювшина В.І.,

за участю секретаря: Матюха В.І.

учасники справи:

представника ДВС Волошин Б.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Соснівського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_6 на дії (бездіяльність) державних виконавців Соснівського відділу ДВС міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, зацікавлена особа: управління МВС України в Черкаській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

ухваленого під головуванням судді Троян Т.Є.

повний тест судового рішення виготовлено 30 травня 2018 року

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду із скаргою на дії (бездіяльність) державних виконавців Соснівського відділу ДВС міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, мотивуючи вимоги скарги тим, що 02.04.2018 року він отримав простий лист, в якому містився виклик державного виконавця та витяг про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна. За даними матеріалів виконавчого провадження, Соснівським районним судом м. Черкаси було видано виконавчий лист на виконання рішення цього суду від 11.06.2014 по справі №2/59/11(14) про стягнення коштів. Як слідує із наданих на ознайомлення скаржнику матеріалів виконавчого провадження, виконавчий лист був поданий до державної виконавчої служби 12.01.2015 року, а постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 13.01.2015 року державним виконавцем Черчук Я.В. Скаржник зазначив, що дану постанову не отримував.

27 березня 2018 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника, яку ОСОБА_6 отримав 06.04.2018 року. Про те, яке саме майно було арештовано скаржнику не відомо.

Крім того, скаржник зазначає, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Але всупереч закону у даному випадку державний виконавець провів арешт майна через 3 роки та 2,5 місяці після відкриття виконавчого провадження, про відкриття якого він навіть не був повідомлений.

Соснівський відділ ДВС передавав виконавче провадження від одного державного виконавця до іншого. Останній державний виконавець продовжує вчиняти незаконні дії та бездіяльність.

Натомість, зловживаючи службовим становищем, всупереч інтересам служби та вимог чинного законодавства, 19.01.2018 року прийнявши до розгляду виконавче провадження державний виконавець його не закрив, а лише продублював запити (вимоги) та через 3 роки 2,5 місяці наклав арешт на майно ОСОБА_6, яке скаржник зазначає, що відсутнє у нього.

Скаржник зазначає, що виконавче провадження підлягає закінченню за спливом строку позовної давності.

Уточнивши свої вимоги остаточно ОСОБА_6 просив суд:

- визнати неправомірні рішення, дії та бездіяльність державних виконавців Соснівського відділу ДВС м.Черкаси ГТУЮ по виконавчому провадженню №460777234 від 13.0.2015 року в частині виконання вимог: ч.5 ст.25, ч.1 ст.31, ч.2 ст.30, п.2 ч.1 ст.47, ч.2 ст.47, ч.4 ст.47, п.3 ч.1 ст.49, ч.2 ст.49, ч.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону №2677-IV);

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Соснівського відділу ДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Волошина Б.Д., які полягають у винесенні постанови від 27.03.2018 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження;

- визнати неправомірною бездіяльність державних виконавців Соснівського відділу ДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Черчук Я.В., Загороднього М.М., Волошина В.Д., яка полягає у невинесенні постанови про повернення виконавчого листа стягувачу у виконавчому провадженні №460777234 від 13.01.2015 року;

- визнати неправомірною бездіяльність державних виконавців Соснівського відділу ДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Черчук Я.В., Загороднього М.М., Волошина В.Д., яка полягає у невинесенні постанови про закриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 460777234 від 13.01.2015 року;

- зобов'язати Соснівський відділ ДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області повернути виконавчий документ стягувачу;

- зобов'язати Соснівський відділ ДВС м.Черкаси ГТУЮ у Черкаській області закрити виконавче провадження №460777234 від 13.01.2015 року;

- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Соснівського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Волошина Б.Д. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.03.2018 року.

Ухвалою Соснівського районного суду Черкаської області від 03 травня 2018 року залучено до розгляду справи в якості зацікавленої особи - управління МВС України в Черкаській області.

Ухвалою Соснівського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, вимоги якої мотивував тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги законодавчо встановлений термін здійснення виконавчого провадження та не звернув уваги, що дане виконавче провадження триває вже 3 роки 4,5 місяці.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині ухвали не зазначив обґрунтування щодо того, що державний виконавець не виніс поставу про закриття провадження та не повернув виконавчий лист до суду.

Крім того, орган ДВС на стадії примусового виконання рішення вчинив дії накладення арешту в той час, навіть не повідомив боржника про відкриття виконавчого провадження.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ДВС не скористалось.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційний суд Черкаської області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Черкаського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволені скарги ОСОБА_6 суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки державний виконавець вважає, що в даному випадку не здійснені всі необхідні виконавчі дії для виконання рішення суду та відсутні підстави для повернення виконавчого документу, суд не може втручатися в його дискреційні повноваження та компетенцію, а тому не може вказувати на доцільність закриття виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу. Позовна давність не розповсюджується на відносини, які виникають у зв'язку із виконанням судових рішень.

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 11.06.2014 року позов управління МВС України в Черкаській області задоволено повністю. Вирішено стягнути в порядку регресу з ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на користь управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Черкаській області по 10 333 грн. 33 коп. з кожного моральної шкоди та судових витрат, які були виплачені потерпілій ОСОБА_11

Рішення набрало законної сили 21.10.2014 року, на його виконання був виданий виконавчий лист №2-59/11(14) від 24.11.2014 року (а.с. 45).

13.01.2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копія якої за вих.№642, 643 від 19.01.2015 року надіслана боржнику для виконання за адресою, що вказана у виконавчому документу (а.с.46).

Підтвердження про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження в матеріалах справи відсутні. Частиною 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на час відкриття виконавчого провадження по справі, передбачено направлення постанови про відкриття виконавчого провадження лише рекомендованим листом.

27.03.2018 року головним державним виконавцем Волошиним Б.Д. винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_6 у виконавчому провадженні №46077234 (а.с.58).

29.03.2018 року на адресу боржника направлено виклик державного виконавця за вихідним №40112/ДВ-7 відповідно до частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (а.с.59).

06.04.2018 року ОСОБА_6, ознайомився з матеріалами виконавчого провадження №46077234 від 13.01.2015 року (а.с.61).

Вважаючи свої права як боржника у виконавчому провадженні порушеними, так як відповідно до ч. 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції яка діяла на час відкриття виконавчого провадження, виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_6 оскаржив бездіяльність та дії держаного виконавця до суду.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як роз'яснено у п. 3 постанови пленуму ВССУ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк.

Так як без поважності причин державні виконавці на протязі більше трьох років не виконали рішення суду про стягнення в порядку регресу з ОСОБА_6 на користь УМВС України в Черкаській області 10333,33 гривни боргу за заподіяну моральну шкоду, то в діях державного виконавця вбачається бездіяльність.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні скарги на бездіяльність державних виконавців щодо виконання судового рішення про стягнення боргу із значним порушенням строку здійснення виконавчого провадження підлягає до скасування та ухвалення в цій частині постанови, якою скарга ОСОБА_6 в частині визнання бездіяльності державних виконавців щодо виконання судового рішення про стягнення боргу із ОСОБА_6 на користь УМВС України в Черкаській області з значним порушенням строку здійснення виконавчого провадження підлягає до задоволення.

Що стосується інших вимог апеляційної скарги, то колегія суддів приходить до наступного.

Посилання апелянта на те, що після спливу шестимісячного строку після відкриття виконавчого провадження держаний виконавець продовжував вчиняти дії на виконання рішення суду та не виніс постанову про закриття виконавчого провадження і не повернув виконавчий документ стягувачу, судовою колегією не може бути взяте до уваги, так як статтею 49 Закону № 606-XIV «Про виконавче провадження», який був чинний на час відкриття виконавчого провадження та вчинення невідкладних виконавчих дій по виконанню судового рішення не передбачено такої підстави для закриття виконавчого провадження як закінчення строку здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 50 цього ж Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Державним виконавцем не були встановлені підстави для закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення суду не було виконано ні через шість місяців після відкриття виконавчого провадження, ні станом на час розгляду скарги на дії державного виконавця, тому суд першої інстанції обґрунтовано в цій частині вимог скаржника не встановив бездіяльності державного виконавця.

Як вбачається із змісту постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Принцип обов'язковості судового рішення, закріплений на конституційному рівні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України), набуває свого втілення у судоустрійному і процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Тому, колегія суддів не вбачає законних підстав для закінчення виконавчого провадження у даній справі та повернення виконавчого листа.

Щодо доводів скаржника про сплив позовної давності суд першої інстанції вірно послався в своєму рішенні, що дане положення норм ЦК України не може бути застосовано при вирішенні спору, що регулюється спеціальним законом, нормами ЗУ «Про виконавче провадження».

Щодо вимог скаржника про зобов'язання державного виконавця вчинити певні дії, то п. 18 постанови пленуму ВССУ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби. Крім того, зазначені виконавчі дії необхідно вчинити по не закінченому виконавчому провадженню для належного виконання судового рішення.

Заявлене скаржником ОСОБА_12 клопотання про повторне відкладення розгляду справи у зв'язку з його захворюванням та неможливістю прибуття в судове засідання не підлягає до задоволення, так як відповідно до пункту 2 частини 3 статті 223 ЦПК України суд розглядає справу у разі повторної неявки до суду позивача (скаржника), належним чином повідомленого про день та час слухання справи, незалежно від причини неявки.

Також не підлягає до задоволення і клопотання №4 та №5 про порушення порядку подання відзиву. Направлений поштою державним виконавцем відзив на скаргу має довільну форму, не містить обставин на спростування апеляційної скарги, а копія даного відзиву направлена апелянту, про що мається ксерокопія поштового відправлення.

Клопотання №6 про витребовування доказів подано поза межами строку на апеляційне оскарження та не містить підстав, чому дані докази не були витребувані судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги є неприйнятними, так як зводяться лише до переоцінки доказів та надання їм юридичної кваліфікації.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково задовільняє апеляційну скаргу, а судове рішення змінює, якщо визнає, що суд першої інстанції зробив невідповідність висновків обставинам справи, та ухвалює в цій частині нове рішення..

Керуючись ст.ст. 258-259, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Соснівського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року задоваолити частково, а ухвалу Соснівського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року змінити, скасувавши її в частині відмови в задоволенні скарги про визнання бездіяльності державних виконавців Соснівського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області при виконанні судового рішення про стягнення боргу із значним порушенням строку здійснення виконавчого провадження передбаченого статтею 30 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалити постанову, якою визнати бездіяльність державних виконавців Соснівського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області при виконанні судового рішення про стягнення боргу із ОСОБА_6 на користь УМВС України в Черкаській області з значним порушенням строку здійснення виконавчого провадження передбаченого статтею 30 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 року.

В іншій частині ухвалу Соснівського районного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судді Н.І. Гончар

В.В.Пономаренко

В.І. Ювшин

Повний текст постанови складено 14 серпня 2018 року