Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 372/1256/16-ц

провадження № 61-24419св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача- ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи - Халеп'янська сільська рада Обухівського району Київської області, Садове товариство «Струмок»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року у складі судді Болобана В.Г. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В.І., Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування для забезпечення вільного проїзду до свого садового будинку, а також стягнути майнову шкоду у розмірі 1 515 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_5 у 2013 році придбала земельну ділянку НОМЕР_1 у садовому товаристві «Струмок» (далі - СТ «Струмок»), яке знаходиться на території Халеп'янської сільської ради Обухівського району Київської області, та почала чинити перешкоди для проїзду до будинку позивача, який розташований на земельній ділянці НОМЕР_2. Земельна ділянка відповідача накладається на дорогу, яка значиться на генеральному плані СТ «Струмок», та на сьогодні відповідач самочинно перегородила вказану дорогу металевою огорожею. Будь-яких інших під'їзних доріг до садового будинку ОСОБА_3 немає, а відтак, вона позбавлена можливості проходу та проїзду до садового будинку, який належить їй на праві власності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_5 чинить їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою. При дослідженні технічної документації на земельну ділянку відповідача судом встановлено, що існує прохід вздовж верхньої частини земельної ділянки та проїзд вздовж нижньої її частини. Позивачем не було доведено позовні вимоги щодо майнових витрат та заподіяної моральної шкоди.

У березні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив незаконні судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки зведеному плану земельних ділянок, в якому відображено, що вулиця, яку загородила відповідач ОСОБА_5, відноситься до земель загального користування, і є під'їздом до садового будинку позивача. Своїми діями відповідач порушила Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій та Правила пожежної безпеки, внаслідок чого позивач позбавлена можливості проходу та проїзду по вулиці загального користування до її будинку. Вказані неправомірні дії призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 березня 2007 року, виданого Халеп'янською сільською радою, садовий будинок НОМЕР_2 за адресою: Київська обл., Обухівський район, Халеп'янська сільська рада, СТ «Струмок», належить ОСОБА_3 на праві власності.

Відповідно до генерального плану (експлікації) СТ «Струмок» земельна ділянка, на якій знаходиться будинок позивача, не межує із земельною ділянкою відповідача.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила усунути перешкоди в користуванні під'їзною дорогою (вулицею) від початку ділянки НОМЕР_1 до будинку на ділянці НОМЕР_2, оскільки така дорога відноситься до земель загального користування, зобов'язати відповідача демонтувати власним коштом цільнометалеву огорожу з воротами, яка перетинає дорогу та землі загального користування, металеві трубні стойки та початок додаткової загорожі до них, звільнити дорогу від залізобетонного блоку та будівельного сміття, а також демонтувати допоміжні споруди, незаконно встановлені на землях загального користування та перемістити їх на земельну ділянку НОМЕР_1, яка належить відповідачу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на акт земельної комісії Халеп'янської сільської ради від 18 листопада 2015 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_5 збудувала суцільну металеву загорожу, яка повністю перетинає землі загального користування (дорогу), що унеможливлює проїзд ОСОБА_3 до її садового будинку. Комісією було рекомендовано ОСОБА_5 негайно демонтувати незаконно збудовану загорожу, звільнити від сміття та будівельних матеріалів вулицю (проїзд) загального користування.

Суди встановили, що усі відомості в акті земельної комісії від 18 листопада 2015 року зазначені зі слів представника позивача. Вказані обставини були підтверджені наданими в суді першої інстанції поясненнями свідка ОСОБА_6, який до 2016 року був головою земельної комісії Халеп'янської сільської ради Обухівського району Київської області.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 1 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Установивши, що відповідно до технічної документації на земельну ділянку відповідача та генерального плану (експлікації) СТ «Струмок» існує прохід у верхній частині земельної ділянки, на якій побудований будинок ОСОБА_3, та проїзд вздовж нижньої її частини, з урахуванням показів власників суміжних земельних ділянок та голови СТ «Струмок», здійсненого судом першої інстанції виїзду за адресою знаходження земельної ділянки відповідача в порядку ст. 140 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень), суди дійшли вірного висновку про необґрунтованість вимог позивача.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун
В.І. Крат