ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 527/2182/16-ц

провадження № 61-12522св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Держгеокадастру у Глобинському районі Полтавської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Марущак Р. М., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Кривчун Т. О., Бондаревської С. М., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про тлумачення змісту правочину, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 9 січня 2012 року між ним і виробничим підрозділом Агрофірма «Степове» Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» (далі - виробничий підрозділАгрофірма «Степове» ІПК «Полтавазернопродукт», ІПК «Полтавазернопродукт») укладено договір оренди належної йому на праві власності земельної ділянки строком на 5 років.

За умовами договору дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.

Орендар використовував земельну ділянку протягом 5 років та у 2016 році зібрав з неї врожай.

На думку позивача, умови договору оренди мають бути витлумачені таким чином, що договір оренди припиняється з часу збирання врожаю по закінченню 5 років у 2016 році. Але орендар відхилив пропозицію щодо повернення земельної ділянки у такий строк з тих підстав, що договір оренди землі діє протягом 5 років з часу його державної реєстрації, тобто з 23 травня 2012 року, а не з дати його укладення. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив: тлумачити зміст абзацу 1 пункту 8 договору оренди землі, укладеного 9 січня 2012 року між ним та виробничим підрозділом Агрофірма «Степове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт», зареєстрованого у відділі Держгеокадастру у Глобинському районі 23 травня 2012 року, виклавши його в такій редакції: «Договір укладено на 5 (п'ять) років (у разі укладення договору оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою) з початком строку дії - 9 січня 2012 року, але в будь-якому випадку діє до моменту збирання врожаю орендарем»; усунути перешкоди у здійсненні права власності на майно шляхом звільнення ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» земельної ділянки, яка знаходиться на території Кринківської сільської ради Глобинського району Полтавської області, та передати її власнику.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди землі зареєстровано в реєстрі 23 травня 2012 року та саме з цього моменту підлягає обраховуванню термін його дії, як це передбачено статтею 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, що діяла на час укладення договору, тому для тлумачення судом змісту пункту восьмого договору, як про це ставить питання позивач, підстав немає. Оскільки на час звернення до суду з позовом строк дії договору оренди не закінчився і не припинився, він є чинним, підстави для звільнення земельної ділянки орендарем і передачі її власникові відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2017 року рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, вважаючи їх законними та обґрунтованими.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_5подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судами процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на безпідставне неврахування судом того, що договір розпочав свою дію з моменту його укладення, а не з часу реєстрації; судом безпідставно відмовлено у тлумаченні змісту договору, оскільки використання терміну «збирання врожаю» - це не вказівка на конкретний строк закінчення договору; використання орендарем земельної ділянки по закінченню договору оренди порушує його права як власника земельної ділянки.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» посилається на те, що судові рішення є законними, обґрунтованими і ухвалені з додержанням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 2 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У 2018 році вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої ст. 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом встановлено що, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 січня 2005 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 4,42 га, що розташована на території Кринківської сільської ради Глобинського району Полтавської області, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

9 січня 2012 року між ОСОБА_4 та виробничим підрозділом Агрофірма «Степове» ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» укладено договір оренди землі № 233.

Пунктом 44 договору оренди землі передбачено, що він набирає чинності після його державної реєстрації.

Пунктом 8 договору визначено, що його укладено на п'ять років (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою), але в будь-якому випадку він діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем.

Договір зареєстрований у відділі Держкомзему в Глобинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 травня 2012 року за № 02985.

Земельна ділянка передана орендодавцеві згідно з актом приймання-передачі від 25 травня 2012 року.

Так, частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

У справі, яка переглядається, розділом «Прикінцеві положення» договору передбачено, що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

З огляду на положення Закону України «Про оренду землі» у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, строк дії оспорюваного договору оренди землі починався після набрання ним чинності, тобто з часу реєстрації, а не з моменту його укладення, як вважав позивач, тому доводи, викладені у касаційній скарзі про те, що судом у цій частині невірно застосовані норми матеріального права, відхиляються.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 вважав, що тлумаченню підлягає умова договору щодо закінчення строку дії договору з огляду на те, що закінчення договору оренди пов'язується із збиранням урожаю, що робить умови договору незрозумілими, то Верховний Суд, відхиляючи ці доводи, виходить з наступного.

У статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі повинен містити перелік істотних умов, а саме: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

За положеннями п. 8 оспорюваного договору його укладено на 5 років, у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою, але в будь-якому випадку він діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем.

Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення Европейського суду з прав людини від 6 грудня 2007 року № 15123/03 VOLOVIK v. UKRAINE, § 45,).

Виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з наявністю в договорах оренди інших умов, не передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Ураховуючи, що сторони оспорюваного договору оренди землі в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір недійсним не визнавався, умови договору є чіткими та зрозумілими, умова договору, про тлумачення якої звернувся позивач, не порушує його законні права, а є лише засобом захисту прав іншої сторони договору з огляду на особливість ведення товарного сільськогосподарського виробництва з урахуванням ротації культур, підстави для тлумачення змісту правочину (умов договору) відсутні. З огляду на наведене висновки про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині та в частині звільнення земельної ділянки орендарем і передачі її власникові правильні.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення не підлягають скасуванню, перерозподілу судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик