ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3865/18 Справа № 205/2442/18 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності в порядку спадкування /а.с. 1-5/.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено /а.с. 15-154/.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати зазначене вище рішення та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі /а.с.162-166/.

Апеляційну скаргу мотивує порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема обов'язок захисту права малолітньої і неповнолітньої дитини на отримання спадщини.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на безпідставність позовних вимог, оскільки такі не ґрунтуються на законі, а відтак рішення суду першої інстанції є законним та вмотивованим, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24 вересня 1990 року, виданого Ленінським відділом РАЦС виконавчого комітету народних депутатів 08 січня 1990 року /а.с 22/.

Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що 18 травня 1998 року шлюб між батьками позивача було розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, виданого 18.05.1998 року відділом РАЦС виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, запис № 319 /а.с 20/.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 (дідусь позивача), ОСОБА_8 (бабуся позивача) та ОСОБА_5 (батько позивача) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 29 листопада 1996 року, розпорядження № 6/1565-96, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ і записаного в реєстрову книгу за № 320п за зареєстрованим № 1, належала квартира АДРЕСА_1 /а.с.111, 112/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3, виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 року відділом реєстрації смерті у м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис № 3840 /а.с. 19/.

30 вересня 2014 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 /а.с.116/.

09 листопада 2013 року ОСОБА_9 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_2 заповідав ОСОБА_2. Матеріалами справи підтверджено, що вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 3-1324 /а.с. 91/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 2024, видане 02 листопада 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с.87 зворіт/.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2018 року позивач звернулася до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори /а.с. 12/ із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її дідуся, однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що спадщина була видана іншому спадкоємцю /а.с. 10-11/.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, та посилаючись на те, що на день смерті батька ОСОБА_5, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 року, якому належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_2, вона була неповнолітньою, і про смерть батька їй стало відомо зі слів родичів у листопаді 2017 року. Просить визнати недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину видане 30.09.2014 видане Другою дніпропетровською нотаріальною конторою ОСОБА_7 та визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що визнання за позивачем права на спадкове майно по закінченню майже 15 років, після спливу встановленого законом для вчинення цієї дії шестимісячного строку в ситуації, коли право на спадщину вже оформлено іншими спадкоємцями, є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність.

Зазначений висновок суду є правильним і таким, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин, та встановив, що останні пов'язані з питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті батька позивача - ОСОБА_5, які на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано, що на момент смерті батька - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 року, вона була неповнолітня, та згідно діючої на той час ст. 535 ЦК УРСР у редакції 1963 року мала обов'язкову частку у спадщині, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

За правилами ст.ст. 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

Статтею 535 ЦК 1963 року було передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Право на обов'язкову частку - це суб'єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов'язкову частку були розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов'язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов'язкову частку існує лише за наявності заповіту.

Статтею 561 ЦК 1963 року було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Зокрема, згідно ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що за часів дії такого законодавчого акту як ЦК УРСР, право на спадщину виникало з моменту її відкриття, і закон зобов'язував спадкоємця у шестимісячний строк проявити певну форму активної поведінки, яка мала засвідчуватися однією з таких дій: 1) фактичним вступом в управління або володіння майном; 2) поданням державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Як встановлено судом, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5, від імені позивача не було виконано вказаного законодавчо встановленого обов'язку, та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини таким учасником справи.

Матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5, встановлено, що ОСОБА_9, прийняв спірну спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном після смерті свого сина, що підтверджується даними його місця реєстрації за адресою розташування спадщини /а.с. 105 на звороті/, заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину від 30.09.2014 року /а.с. 115/ та вказаним вище свідоцтвом про право власності на спадкове майно від 30.09.2014 року.

Колегія суддів вважає неналежними доводи апелянта стосовно того, що на момент смерті ОСОБА_5 вона була неповнолітньою особою, тому, на її думку, її законне право на отримання спадщини охоронялося ст. 527, 535 ЦК УРСР та ч.4 ст. 1268 ЦК України, оскільки остання досягла повної цивільної дієздатності 27 грудня 2007 року, однак жодних дій, для здійснення свого права на спадкування не вчинила.

Посилання позивача на те, що про смерть батька їй стало відомо тільки у листопаді 2017 року є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.

Звертаючись із апеляційною скаргою ОСОБА_1 не було надано інших доказів на підтвердження своїх вимог.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров