Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 175/1281/17

провадження № 61-1754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, державний реєстратор Василенко Благовіст Володимирович,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року у складі судді Реброва С. О. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання незаконними дій державного реєстратора та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності.

В обґрунтування позову посилався на те, що між ним та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль»

(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») укладено кредитний договір від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74, а також на забезпечення зобов'язань за кредитним договором договір іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л., зареєстрований в реєстрі за № 1723. У подальшому, шляхом укладення договорів відступлення права вимоги, ОСОБА_4 набула права вимоги до позивача за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, на підставі чого державним реєстратором проведено реєстрацію права власності майна позивача, яке перебуває в іпотеці, за відповідачем ОСОБА_4, чим були порушені права ОСОБА_3, що було підставою для звернення позивача до суду.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю. Судом визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Василенка Б. В. від 20 грудня 2016 року, індексний номер 33047203, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 1 986, 00 кв. м, за кадастровим номером НОМЕР_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 214), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 та від 20 грудня 2016 року, індексний номер 53047445 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, за ОСОБА_4. Визнано незаконними дії державного реєстратора Василенка Б. В., вчинені 19 грудня 2016 року за індексним номером: 33047203, за номером запису про право власності 18162044, щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 1 986, 00 кв. м за кадастровим № НОМЕР_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 214), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 та вчинені 19 грудня 2016 року за індексним номером: 33047445, за номером запису про право власності 18162259, щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_4 за номером запису про право власності 18162044 на земельну ділянку, площею 1 986, 00 кв. м, за кадастровим № НОМЕР_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 214), що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_4 за номером запису про право власності: 18162259, на житловий будинок АДРЕСА_1. Припинено право власності ОСОБА_4 та визнано право власності за ОСОБА_3 на зазначені об'єкти нерухомого майна.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у справі № 175/4901/15-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 задоволено повністю, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок та земельну ділянку). Однак, незважаючи на наявне рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким спір вже вирішено в судовому порядку, ОСОБА_4 всупереч вимогам законодавства звернулася до державного реєстратора із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання спору шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд також зазначив, що у державного реєстратора були відсутні докази, які б підтверджували факт звернення ОСОБА_4 із письмовою вимогою про усунення порушень протягом встановленого законом строку і всупереч вимогам законодавства державний реєстратор задовольнив заяву відповідача про переоформлення прав власності на зазначений будинок без відповідних оригіналів документів про право власності на спірні об'єкти нерухомості. Суд також послався на те, що державним реєстратором проведено реєстраційні дії раніше ніж прийнято відповідне рішення про це, що, у свою чергу, є істотним порушенням вимог чинного законодавства. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 23 грудня 2016 року № 76790451 слідує, що 20 грудня 2016 року о 15:37:19 годин до державного реєстру речових прав внесено обтяження на все нерухоме майно, що належало позивачу. Таким чином, з урахуванням часу прийняття реєстратором рішень про державну реєстрацію та часу реєстрації державним виконавцем Ващинською М. М. обтяжень нерухомого майна позивача з 15:37:19 годин 20 грудня 2016 року неможливо було здійснити державну реєстрацію права власності на належне позивачу нерухоме майно на ОСОБА_4 з підстав наявності обтяження.

При цьому, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року у справі №175/3250/16-ц накладено арешт та заборону на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1. Обтяження, накладене зазначеною ухвалою державним реєстратором, вилучено на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року у справі №175/3250/16-ц. Втім, ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року у справі № 175/3250/16-ц станом на 20 грудня 2016 року була не внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень, за відомостями реєстру оприлюднена лише 05 січня 2017 року. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що внаслідок незаконних дій державного реєстратора позивача позбавлено права власності, яке підлягає відновленню шляхом визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в силі, апеляційний суд погодився з висновками суду та зазначив, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як первісний кредитор реалізував своє право вимоги за іпотечним договором шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, про що свідчить рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року. На момент укладення договору про відступлення права вимоги та на момент реєстрації права власності за ОСОБА_4 рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області не скасоване та набрало законної сили. Суд апеляційної інстанції погодився, що зазначені порушення вимог законодавства та порушення, встановлені судом першої інстанції, допущені під час проведення реєстраційних дій, призвели до безпідставного набуття права власності на спірне майно ОСОБА_4

ОСОБА_4 у січні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Касаційна скарга ОСОБА_4 обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права. Заявник зазначила, що позасудове врегулювання може бути здійснене на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, який може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору. Оскільки на момент позасудового врегулювання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у справі 175/4901/15-ц не було виконано, а вимоги кредитора не задоволені, тому ОСОБА_4 мала законні підстави для задоволення своїх вимог шляхом позасудового врегулювання. Заявник зазначила, що суд дійшов необґрунтованого висновку про невиконання ОСОБА_4 вимог закону щодо обов'язкового повідомлення боржника про необхідність усунення порушень у тридцятиденний строк, оскільки такі відомості підтверджені належними документами, що містяться у матеріалах справи. Вважає необґрунтованими доводи судів щодо відсутності у державного реєстратора прав на вчинення відповідних реєстраційних дій через відсутність у заявника оригіналів правовстановлюючих документів, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі вважається правовстановлюючим документом та є підставою для реєстрації права. Також зазначила, що датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, а тому висновки судів, що проведення реєстраційних дій відбулося раніше ніж прийнято відповідне рішення, є необґрунтованими. Посилання судів на наявність обтяжень на момент вчинення реєстраційних дій відповідачем не відповідають дійсності, оскільки наявність запису про заборону відчуження майна, здійсненого після реєстрації іпотеки, не є перешкодою для реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2016 року у справі №175/3250/16-ц накладено арешт та заборону на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1. Обтяження, накладене зазначеною ухвалою, вилучено державним реєстратором на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року, і та обставина, що зазначена ухвала не містилась у реєстрі рішень не свідчить про відсутність підстав для вилучення запису. Заявник зазначила, що визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно на підставі статті 392 ЦК України є безпідставним, оскільки у зобов'язальних відносинах право має захищатись за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 22 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо фактичних обставин

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 014/147353/3101/74, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 395 000, 00 дол. США, а позичальник зобов'язався повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно з умовами договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 1723.

Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме

майно - житловий цегляний будинок А, загальною площею 546, 9 кв. м, з яких житлова площа складає 148, 1 кв. м, та господарські будівлі і споруди: басейн бетонний бас., зливна яма цегляна з/я, колодязь бетонний к., огорожа металева, цегляна, шлакоблочна, бетонна № 1-6, що знаходяться у АДРЕСА_1, а також земельна ділянка, площею 1 986, 00 кв. м, надана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: НОМЕР_1.

28 жовтня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «ВЕКТОР БАНК» (далі - ПАТ «ВЕКТОР БАНК») укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як первісний кредитор відступило ПАТ «ВЕКТОР БАНК» як новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

28 жовтня 2016 року між ПАТ «ВЕКТОР БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВ ФІНАНС» (далі - ТОВ СВ ФІНАНС») укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «ВЕКТОР БАНК» як первісний кредитор відступило ТОВ «СВ ФІНАНС» як новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

28 жовтня 2016 року між ТОВ «СВ ФІНАНС» та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «СВ ФІНАНС» як первісний кредитор відступило ОСОБА_4 як новому кредитору права вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у справі № 175/4901/15-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 задоволено повністю, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок та земельну ділянку).

ОСОБА_4 звернулася до державного реєстратора Комунального підприємства Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Василенка Б. В. із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання спору шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що слугувало підставою для прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33047203, та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 грудня 2016 року, індексний номер 33047445. У державному реєстрі речових прав здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки (житловий будинок та земельну ділянку) згідно з договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353 за ОСОБА_4

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року оскаржено в касаційному порядку і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ від 30 листопада 2016 року зупиненою дію оскаржуваного рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі якщо позичальник є відмінним від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належний іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України 2004 року).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Згідно з пунктом 5.6 договору іпотеки право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, встановлених договором, належить іпотекодержателю.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на зазначене, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позасудове врегулювання допускається у разі, якщо відповідний договір або застереження у іпотечному договорі вчинене до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому Верховним Судом враховано, що рішення суду апеляційної інстанції, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь банку, скасоване та у подальшому ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до підпункту 5.5.1 іпотечного договору у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги задовольняються за рахунок предмета іпотеки. В такому випадку цей договір згідно зі статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

З огляду на зазначене висновки судів щодо необхідності подання державному реєстратору оригіналів правовстановлюючих документів, на підставі яких ОСОБА_3 набув право власності на предмет іпотеки, є необґрунтованими, оскільки правовстановлюючим документом у такому випадку є відповідний договір іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Верховний Суд також визнає необґрунтованими висновки судів про те, що державним реєстратором проведено реєстраційні дії раніше ніж прийнято відповідне рішення з огляду на таке.

Згідно із частиною дев'ятою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Верховний Суд погоджується із доводами заявника щодо необґрунтованості висновків судів у цій частині, оскільки згідно із наведеним положенням закону датою і часом державної реєстрації прав є дата і час реєстрації відповідної заяви, а не дата фактичного прийняття реєстратором рішення.

Стосовно доводів заявника про безпідставність посилання судів на неможливість вчинення реєстратором реєстраційних дій унаслідок відсутності у Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року, якою скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою цього ж суду від 18 серпня 2016 року, Верховним Судом враховано таке.

Повноваження державного реєстратора у спірних правовідносинах урегульовано, зокрема, законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про іпотеку», постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (далі - постанова № 1127).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями частини першої статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації визначений частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

З аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав відмови у здійсненні державної реєстрації є наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно (пункт 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Водночас частина четверта статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює умови, за наявності яких не застосовується відмова у державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, зокрема, відповідно до пункту 5 відмова не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава.

Крім того, абзацом другим пункту 61 постанови № 1127 визначено, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку, що відсутність у Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року була перешкодою для вчинення відповідачем реєстраційної дії.

Судами не встановлено та не надано оцінки, чи поширюються у такому випадку на спірні правовідносини положення частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З врахуванням наведеного Верховний Суд визнає частково обґрунтованими доводи заявника про те, що на момент реєстрації права власності ухвалою суду від 12 грудня 2016 року заходи забезпечення позову були скасовані, оскільки судами не встановлено, що зазначене судове рішення станом на 19 грудня 2018 року набрало законної сили.

Стосовно доводів заявника про наявність у матеріалах справи належних доказів направлення іпотекодавцю повідомлення про усунення порушень зобов'язання Верховним Судом враховано таке.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Посилання судів на відсутність такого повідомлення, оскільки на документах його відправлення відсутня підтверджуюча інформація про організацію, яка надавала кур'єрські послуги, а також докази їх оплати відповідачем, є необґрунтованими, оскільки кур'єрський лист із інформацією про вручення повідомлення містить підпис ОСОБА_3, належність якого адресату сторонами не заперечувалась.

Разом з тим згідно із пунктом 8.7 договору іпотеки всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм.

Вирішуючи питання про можливість ухвалення нового рішення, Верховним Судом враховано, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не встановили, чи відбулося повідомлення ОСОБА_3 про усунення порушень відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору і чи набрала законної сили ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року, якою скасовані заходи забезпечення позову станом на 19 грудня 2018 року.

Окрім цього, за правилом статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до змісту сформульованих позовних вимог предметом спору є оскарження дій реєстратора під час звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, отже судам необхідно встановити, чи відповідає зазначеним вимогам договір відступлення права вимоги до ОСОБА_4 за іпотечним договором.

Ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі без виконання цих процесуальних дій, дослідження зазначених доказів та з'ясування на їх підставі викладених обставин справи неможливо.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суд має встановити обставини, що не були належним чином встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи, вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик