ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 274/6704/14-ц

провадження № 61-4217св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Зайцева А. В., та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Зарицької Г. В., Коломієць О. С., Якухно О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 28 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ZRSWGK00000124, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 50 000,00 доларів США на купівлю нерухомості і 10 000 доларів США на сплату страхових платежів з кінцевим строком повернення до 27 лютого 2027 року і сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% від суми залишку заборгованості на місяць.

Оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином і припинив здійснювати погашення кредиту, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість, яка станом на 20 жовтня 2014 року становить 231 471,06 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 2 997 550,19 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 51 659,73 доларів США; заборгованості за процентами у розмірі 50 013,45 доларів США; заборгованості за комісією у розмірі 8 559,10 доларів США; пені у розмірі 110 157,96 доларів США та штрафів у розмірі 19,31 доларів США (фіксована частина) і 11 021,51 доларів США (процентна складова).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року позов задоволено. Стягнено зі ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZRSWGK0000124 від 28 лютого 2007 року у сумі 2 997 550,19 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанцій дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_4 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення заборгованості у зазначеному банком розмірі, правильність нарахування якої відповідач не спростував.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 997 550,19 гривень, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди не перевірили належним чином його доводи про те, що грошових коштів за кредитним договором № ZRSWGK0000124 від 28 лютого 2007 року він не отримував.

Заявник вказує, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK0000124 звернено стягнення на переданий ним в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1. Цим рішенням зобов'язано АТ КБ «ПриватБанк» здійснити продаж предмета іпотеки шляхом укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу з будь-якою особою. Банк рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року не виконував протягом тривалого часу і відповідно до статті 613 ЦК України вважається таким, що прострочив виконання, тому з моменту ухвалення рішення він як позичальник не повинен нести відповідальності у вигляді штрафних санкцій та сплачувати проценти.

Зазначив, що суд першої інстанції не з'ясував, чи виконано рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року станом на час розгляду цієї справи і не встановив, чи призвело відчуження предмета іпотеки до зменшення розміру кредитної заборгованості.

Апеляційний суд, на думку заявника, допущені судом першої інстанції порушення не усунув, не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги щодо непідписання ним кредитного договору і зменшення розміру заборгованості у зв'язку з продажем предмета іпотеки, натомість безпідставно вказав на обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Заявник зазначає, що під час розгляду справи у апеляційному суді він подав заяву про застосування позовної давності, неподання якої до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами, проте апеляційний суд цю заяву не розглянув, що свідчить про порушення вимог процесуального законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ZRSWGK00000124.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 50 000 доларів США на придбання нерухомості і у розмірі 10 000 доларів США на сплату страхових платежів з кінцевим строком повернення по 27 лютого 2027 року включно. Проценти за користування кредитними коштами становлять 1% на місяць і нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами і винагороди у зазначені в договорі строки (пункт 2.2 кредитного договору).

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що позичальник на виконання умов цього договору повинен сплачувати банку щомісячний платіж у розмірі 656,36 доларів США у період з 1 по 5 число кожного місяця.

Судами також встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором і надав ОСОБА_4 кредитні кошти у визначеному договором розмірі.

ОСОБА_4 свої зобов'язання у частині своєчасного погашення кредитної заборгованості порушив, у зв'язку з чим АТ КБ «ПриватБанк» скористався передбаченим пунктом 2.3.3 кредитного договору правом вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, сплати винагороди, комісії, процентів за користування кредитними коштами і інших, передбачених договором, платежів.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 9 грудня 2010 року, у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 78,6 кв.м по АДРЕСА_1 шляхом надання АТ КБ «ПриватБанк» права здійснити продаж цього майна від імені ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, укладеним з будь-якою особою.

Даним рішенням також встановлено факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів за кредитним договором № ZRSWGK00000124 від 28 лютого 2007 року.

З розрахунку заборгованості судами встановлено, що станом на 20 жовтня 2014 року заборгованість ОСОБА_4 становить 231 471,06 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на дату розрахунку еквівалентно 2 997 550,19 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 51 659,73 доларів США; заборгованості за процентами у розмірі 50 013,45 доларів США; заборгованості за комісією у розмірі 8 559,10 доларів США; пені у розмірі 110 157,96 доларів США і штрафів у розмірі 19,31 доларів США (фіксована частина) та 11 021,51 доларів США (процентна складова).

Апеляційним судом також встановлено, що 25 лютого 2015 року банк АТ КБ «ПриватБанк», діючи від імені ОСОБА_4, відчужив іпотечне майно - житловий будинок загальною площею 78,6 кв.м по АДРЕСА_1 і зарахував отримані від його продажу кошти на погашення пені.

Задовольняючи позовні вимоги і стягуючи з ОСОБА_4 кредитну заборгованість, обраховану станом на 20 жовтня 2014 року, у загальному розмірі 2 997 550,19 гривень, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що факт порушення позичальником взятих на себе договірних зобов'язань достовірно встановлений, заборгованість станом на дату розгляду справи не погашена, тому підлягає стягненню з позичальника на користь АТ КБ «ПриватБанк» у зазначеному позивачем розмірі.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За правилом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно з пунктом 2.3.3 кредитного договору банк має право змінити умови договору і вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії і процентів за його користування шляхом направлення відповідного повідомлення. У разі направлення такого повідомлення щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк їх виконання настав у зазначену у повідомленні дату.

З рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 9 грудня 2010 року, суди встановили, що у 2010 році АТ КБ «ПриватБанк» скористалося правом вимагати від ОСОБА_4 дострокового повернення кредиту, сплати процентів, комісії і нарахованих штрафних санкцій, пред'явивши до нього позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості у повному обсязі.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов'язання у повному обсязі. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 6 жовтня 2010 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 9 грудня 2010 року, засвідчує такі зміни.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів, комісії і штрафних санкцій шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами і передбачених договором комісії та неустойки, оскільки строк кредитування закінчився у зв'язку з пред'явленням кредитором вимоги про дострокове погашення боргу.

За таких обставин положення частини першої статті 1048 ЦК України, за якими проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку кредитування.

Крім того, статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтями 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Право кредитора на нарахування пені за порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, визначених пунктами 2.2.2, 2.2.3 договору, передбачене пунктом 4.1 кредитного договору, згідно з яким позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів у зв'язку з чим банк буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень і 5% від суми позову (пункт 5.4 кредитного договору).

Також умовами кредитного договору передбачена сплата позичальником комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у процентах від суми виданого кредиту щомісяця (пункт 7.1 кредитного договору).

Оскільки пред'явленням позову про звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок дострокового повернення кредитної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій і штрафних санкцій кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, з чим погодився й суд, задовольнивши вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, право кредитора на отримання передбаченої договором неустойки і комісії припинено.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, згідно з яким Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, інших передбачених договором платежів та штрафних санкцій.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, стягуючи зі ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ZRSWGK0000124 від 28 лютого 2007 року у сумі 2 997 550,19 гривень, не перевірив, чи змінився кінцевий строк виконання кредитного зобов'язання у зв'язку зі зверненням банку до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та не звернув уваги на період обрахування процентів, комісії і пені, які нараховані банком після пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, тобто після зміни строку виконання основного зобов'язання і поза межами строку кредитування.

Стягуючи зі ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пеню за прострочення виконання зобов'язань і штрафи (фіксовану і процентну складову), суди попередніх інстанцій не встановили, за які порушення договору нараховані вказані види неустойки та не з'ясували, чи не суперечить одночасне стягнення пені і штрафів закріпленому у статті 61 Конституції України принципу недопустимості подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не визначилися із дійсним розміром заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № № ZRSWGK0000124 від 28 лютого 2007 року, у тому числі з урахуванням отриманих від продажу іпотечного майна коштів, і не встановили усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У порушення вимог статей 212, 213, 214 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суди не перевірили доводи відповідача щодо пред'явлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості шляхом подання до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, не встановили дійсної дати, з якої новий строк виконання кредитного зобов'язання у повному обсязі вважався таким, що настав, не дослідили і не оцінили зібрані у справі докази, зокрема судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, докази їх виконання і розрахунки заборгованості, не перевірили правильність нарахування позивачем заявленої до стягнення суми заборгованості, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що судами першої і апеляційної інстанцій не надано оцінки наявним у справі доказам та не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене, перевірити, чи змінився кінцевий строк виконання кредитного зобов'язання у зв'язку зі зверненням банку до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості у повному обсязі, та, дослідивши і оцінивши зібрані у справі докази, встановити дійсний розмір заборгованості позичальника з урахуванням відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів, комісії і неустойки після закінчення строку кредитування, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик