Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 501/2309/16-ц

провадження № 61-37606св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2017 року у складі судді Ледньової Т. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.

ВСТАНОВИВ:

28 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» (далі - ТОВ «Арма Факторинг»), в якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 27 січня 2016 року, укладений відповідачами, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Позов обґрунтовано тим, що спірним договором відступлення права вимоги від 27 січня 2016 року ТОВ «Арма Факторинг» відступило ОСОБА_4 право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 23 січня 2007 року № 111104780 (далі - кредитний договір), укладеного ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк»), а також договором іпотеки від 23 січня 2007 року (далі - договір іпотеки), укладеним ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Спірний договір про відступлення права вимоги фактично є договором факторингу, однак не відповідає вимогам глави 73 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки фізична особа, яка не має відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, не може виступати новим кредитором.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) закрито провадження у справі в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором, оскільки ці вимоги розглянуті у справі № 501/1930/16-ц, рішення у якій 15 березня 2017 року набрало законної сили.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2018 року, у позові відмовлено.

Оскаржувані судові рішення мотивовано тим, що обов'язковою ознакою передачі прав вимоги за договорами факторингу є платність. Відповідно до пункту 2.1.1. спірного договору відступлення права вимоги новий кредитор зобов'язаний перерахувати первісному кредиторові суму відшкодування (компенсації) за відступлення права вимоги за кредитним договором, договорами забезпечення у розмірі 3 500,00 грн; сума сплаченого відшкодування (компенсації), а також сума різниці між номінальною вартістю відступленого права вимоги за кредитним договором та сумою сплаченого відшкодування (компенсації) не є платою, винагородою первісному кредиторові за здійснення відступлення права вимоги. Таким чином, відступлення права вимоги за спірним договором здійснено безоплатно.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 серпня 2016 року в іншій цивільній справі № 501/1930/16-ц вже здійснено правову оцінку спірного договору в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки. Здійснивши аналіз статтей 509, 512, 1077 ЦК України, суд у справі № 501/1930/16-ц дійшов висновку, що договір від 27 січня 2016 року між ТОВ «Арма Факторінг» та ОСОБА_4 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, тому відсутні, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, підстави для визнання його недійсним.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року судове рішення у вказаній справі № 501/1930/16-ц має преюдиційне значення при вирішенні цієї справи, та дійшов висновку, що у вказаній справі № 501/2309/16-ц позов про визнання недійсним спірного договору в частині відступлення права вимоги за кредитним договором також не підлягає задоволенню.

У червні 2018 року позивач звернувся до Касаційного цивільного суду Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі зазначено, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими і такими, що підлягають скасуванню. Внаслідок укладення спірного договору відступлення права вимоги ОСОБА_4 набула право вимоги до ОСОБА_5 за кредитним договором та до ОСОБА_3 за договором іпотеки, укладеного на забезпечення кредитного договору. Таким чином, відповідач ОСОБА_4, яка на забезпечення кредитного договору за договором поруки стала поручителем ОСОБА_5, одночасно набула статусу кредитора та боржника одночасно за кредитним договором. Набути право вимоги за кредитним договором відповідач, як поручитель, може лише у спосіб, передбачений статтею 556 ЦК України, лише у разі виконання зобов'язання за кредитним договором, однак судами не встановлювалось, чи виплатила ОСОБА_4 кредитну заборгованість ОСОБА_5

Право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки не перейшло до ОСОБА_4 Вперше право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки перейшло від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Коллект» на підставі договору факторингу від 12 грудня 2011 року. У цей період, на підставі розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - Нацкомфінпослуг) від 03 квітня 2009 року № 231 діяло обмеження щодо укладення договорів факторингу щодо боржників - фізичних осіб. Як наслідок, договір факторингу від 12 грудня 2011 року є нікчемним правочином, тому всі наступні за ним правочини також є нікчемними, тобто і спірний договір відступлення права вимоги. Суд, на підставі статті 216 ЦПК України, може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. В матеріалах справи відсутній акт прийому-передачі кредитного портфелю від ПАТ «Укрсиббанк» до грудня 2011 року.

ОСОБА_4 не може бути кредитором та іпотекодержателем на підставі договору про відступлення права вимоги, оскільки відповідно до статті 1054 ЦК України кредитодавцем за кредитним договором може бути лише банк або інша фінансова установа, а не фізична особа. Умовами спірного договору відступлення права вимоги передбачено, що ТОВ «Арма Факторинг» уступило грошову вимогу до боржника в обмін на грошові кошти, які ОСОБА_4 зобов'язалася сплатити останньому, тобто відступлення права вимоги відбулося за плату - 3 500,00 грн, що відповідно до статті 1077 ЦК України є ознакою договору факторингу. У частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором (як і кредитодавцем у кредитному договорі) може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції, тому ОСОБА_4 не може виступати новим кредитором і договір відступлення права вимоги є недійсним.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У вересні 2018 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення ухвалені без порушення норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

У відзиві зазначено, що, з огляду на приписи статтей 10, 11, 60, 179 ЦПК України 2004 року, суди не могли надати правову оцінку доводам позивача про неможливість отримання відповідачем ОСОБА_4 права вимоги за кредитним договором не сплативши кредитну заборгованості, оскільки таких підстав не зазначалось у позові. Заміна кредитора у зобов'язанні відбулася на підставі укладення договорів відступлення права вимоги між ТОВ «Кей?Колект» і ТОВ «Арма Факторинг», між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_4, тобто на підставі пункту 1, а не пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, як зазначає позивач у касаційній скарзі.

Договір факторингу від 12 грудня 2011 року не є нікчемним і його наслідком не є недійсність усіх наступних правочинів, оскільки розпорядженням Нацкомфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 (у редакції чинній станом на 12 грудня 2011 року) не встановлено будь-яких обмежень щодо укладення договорів факторингу. Крім іншого, вказане не було зазначено як підставу позову, тому суд першої інстанції правомірно не надав їй оцінки.

Пунктом 2.1.1 спірного договору відступлення права вимоги передбачено, що сума сплаченого відшкодування (компенсації), а також сума різниці між номінальною вартістю відступленого права вимоги за кредитним договором та сумою сплаченого відшкодування (компенсації) не є платою/винагородою. Факт безоплатного отримання ОСОБА_4 від ТОВ «Арма Факторинг» прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами також підтверджується рішеннями Іллічівського міського суду Одеської області у справі № 501/1930/16-ц, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не потребує доказування.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 25 червня 2016 року № 3-477г16 та інформаційний лист Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 29 січня 2016 року № 3/28/1182 є безпідставним, оскільки у справі № 3-477г16 встановлено факт фінансування під відступлення права вимоги, в той час як у справі, що переглядається, встановлено факт безоплатного відступлення права вимоги, а інформаційний лист - не є нормативно-правовим актом.

03 грудня 2018 року ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії із п'яти суддів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 січня 2007 року ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

23 січня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір (а с. 6-9), згідно з пунктом 1.1 якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 42,60 кв. м., торговою 40,8 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також на забезпечення виконання кредитного договору укладено договір поруки, зокрема із ОСОБА_4

12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСибанк» укладено з ТОВ «Кей-Колект» договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки (а. с. 142-151), відповідно до пункту 1.1 якого клієнт ПАТ «УкрСибанк» передав у власність фактору ТОВ «Кей Колект», а фактор за плату прийняв право вимоги за договором іпотеки.

27 січня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» і ТОВ «Арма Факторинг» укладено договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до пункту 1.1 якого клієнт ТОВ «Кей Колект» зобов'язалось передати у власність фактору ТОВ «Арма Факторинг», а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта та плату на умовах, визначених договором.

У той же день, 27 січня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» і ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до пункту 1.1 якого первісний кредитор ТОВ «Арма Факторинг» відступило новому кредитору гр. України ОСОБА_4 належне первісному кредиторові право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення. Пунктом 2.1.1 цього договору передбачено, що новий кредитор зобов'язаний перерахувати первісному кредиторові суму відшкодування (компенсації) за відступлення права вимоги за кредитним договором, договорами забезпечення у розмірі 3 500,00 грн. Зазначена сума не є платою, винагородою первісному кредиторові за здійснення відступлення права вимоги.

У цивільній справі № 501/1930/16-ц встановлено, що при укладенні договору відступлення права вимоги від 27 січня 2016 року ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_4 керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України, на підставі чого суд дійшов висновку, що спірний договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, преюдиційне значення мають встановлені у судових рішеннях обставини, а не правова їх оцінка.

Перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд виходив з підстав і змісту позову та встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб'єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов'язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за спірним договором право вимоги до боржника передано від ТОВ «Арма Факторинг» відповідачу ОСОБА_4, за що отримано від неї компенсацію у розмірі 3 500 грн.

Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що право вимоги за кредитним договором перейшло до відповідача ОСОБА_4 на підставі договору цесії є таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Доводи касаційної скарги про недійсність спірного договору з тих підстав, що: набути право вимоги за кредитним договором відповідач, як поручитель, може лише у спосіб, передбачений статтею 556 ЦК України, лише у разі виконання зобов'язання за кредитним договором, Верховний Суд відхиляє з огляду на те, що з таких підстав позов заявлено не було.

Крім того, відповідно до пункту 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12?97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь?яка фізична або юридична особа.

Верховний Суд відхиляє і доводи касаційної скарги про нікчемність договору факторингу, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» до ТОВ «Кей Коллект» на підставі договору факторингу від 12 грудня 2011 року, що має наслідком недійсність всіх наступних правочинів. Розпорядження Нацкомфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231, на яке посилається заявник касаційної скарги обмежень щодо укладення договорів факторингу щодо боржників - фізичних осіб не містить.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 27 січня 2016 року в частині відступлення права вимоги за кредитним договором.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів та відповідно тлумачень норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С.Олійник

О. В.Ступак

Г. І. Усик