ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 727/1390/15-ц

провадження № 61-4561св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чернівецька міська рада,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Гончарової І. М., та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 7 вересня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Владичана А. І., Литвинюк І. М., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чернівецька міська рада, про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до договору дарування від 16 січня 2003 року вона є власником квартири АДРЕСА_2. У вказаній квартирі вона зареєстрована з 18 березня 2003 року по теперішній час. Квартира знаходиться на другому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку. Власником квартири АДРЕСА_1 за цією адресою є ОСОБА_5, який у 2009 році здійснив прибудову до квартири без розробленої та погодженої у встановленому порядку проектної документації і без дозволу на виконання будівельних робіт.

При виконанні будівельних робіт з утеплення існуючої лоджії ОСОБА_5 забудував простір під нею, чим самовільно змінив архітектурний вигляд фасаду житлового будинку та порушив вимоги статті 25 Закону України «Про основи містобудування». За вчинення вказаного правопорушення складено протокол про адміністративне правопорушення, вручено відповідачу припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогою у термін до 25 січня 2014 року привести прибудову до квартири у відповідність до вимог чинного містобудівного законодавства та у термін до 5 грудня 2013 року привести лоджію до попереднього стану, а саме демонтувати цегляну стіну під простором лоджії, однак до цього часу жодних дій не вчинено.

Зазначала, що у серпні 2014 року вона вирішила продати належну їй на праві власності квартиру, однак потенційні покупці одразу після огляду квартири, відмовилися від її придбання, пояснюючи це влаштованим під вікнами квартири дахом прибудови, а під простором лоджії квартири АДРЕСА_1 зведена цегляна стіна. Такі зміни створили можливість проникнення сторонніх осіб до квартири, а влаштовувати металеві грати на вікнах квартири другого поверху будинку є неприйнятним, оскільки це створює значний психологічний дискомфорт.

Вказувала, що незначний ухил покрівлі прибудови сприяє накопиченню сміття та покрівлі під вікнами житлових кімнат, а в холодну пору року для накопичення снігу вздовж стіни квартири АДРЕСА_2 та її замокання.

За результатами проведеного експертного будівельно-технічного дослідження експертом-будівельником складено висновок № 373 від 21 жовтня 2014 року, який підтвердив наявність вказаних істотних недоліків щодо експлуатації квартири, її значного знецінення, тобто зменшення ринкової ціни.

Крім того, експертом-будівельником у пункті 3 резолютивної частини висновку вказано про неможливість визначення рівня знецінення квартири, оскільки пропозиції щодо продажу об'єктів, які мають неусувний дефект - наявність прибудови і конструкція її даху та можливість проникнення сторонніх осіб до квартири - потенційними покупцями розглядаються неохоче.

ОСОБА_4 зазначає, що протиправні дії ОСОБА_5, які полягають у самочинному здійсненні прибудови до квартири, перебувають у прямому причинному зв'язку із порушенням її права власності на квартиру, а також права на повагу до свого приватного житла, яке захищено статтею 8 Конвенції «Про захист прав та основоположних свобод людини». Крім того, внаслідок значного погіршення умов проживання у квартирі значно знизилась її ринкова вартість.

За таких обставин, просила усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом повного демонтажу самочинної прибудови до квартири АДРЕСА_1, проведеної ОСОБА_5, та повернути цю ж квартиру до попереднього стану, який існував до проведення прибудови.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом повного демонтажу самочинної прибудови до квартири АДРЕСА_1, проведеної ОСОБА_5 та повернути цю квартиру до попереднього стану, який існував до проведення прибудови.

Суд мотивував своє рішення тим, що будівельні роботи ОСОБА_5 здійснив без розробленої та погодженої у встановленому порядку проектної документації та без дозволу на виконання будівельних робіт, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що погіршує власнику квартири АДРЕСА_2 житлового будинку за вказаною адресою - ОСОБА_4 - умови проживання та свідчить про порушення у здійсненні права власності на квартиру.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 7 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на те, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірного застосування до правовідносин, що склалися, норм матеріального та процесуального права.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову або направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій, що такий позов підлягає задоволенню лише у випадку, якщо позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Висновки судів щодо наявності такої небезпеки через незначний ухил покрівлі прибудови, що сприяє накопиченню сміття на покрівлі під вікнами житлових кімнат ОСОБА_4 та збільшення ризиків щодо проникнення в квартиру сторонніх осіб, не можна вважати реальною небезпекою порушення прав власності.

Також зазначила, що судами попередніх інстанцій не враховано, що звіт про проведення технічного обстеження від 7 вересня 2015 року та висновок судового експерта № 310 за результатами проведення технічного обстеження квартири ОСОБА_4, якими встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації.

Вказує, що висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 15098 від 4 вересня 2015 року встановлено, що прибудова до квартири АДРЕСА_1 не погіршує стан квартири АДРЕСА_2 за вказаною адресою, її ринкова вартість внаслідок здійснення прибудови не зменшилась, демонтаж прибудови не призведе до покращення технічного стану квартири АДРЕСА_2.

Заявник зазначив, що прибудова здійснена ОСОБА_5 у 2009 році, після чого ОСОБА_4 дізналась про своє порушене права, однак звернулась до суду із позовом про відновлення порушеного права лише у лютому 2015 року, тому пропустила встановлену законодавством позовну давність. Судами попередніх інстанцій не мотивовано відхилення заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, викладених в письмових запереченнях.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та надуманими і не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, а ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 цього житлового будинку.

У 2009 році ОСОБА_5 здійснив прибудову до своєї квартири, а саме при виконанні будівельних робіт з утеплення існуючої лоджії забудував простір під нею, чим самовільно змінив архітектурний вигляд фасаду житлового будинку. Дані будівельні роботи ОСОБА_5 виконав без розробленої та погодженої у встановленому порядку проектної документації та без дозволу на виконання будівельних робіт.

З листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області від 25 листопада 2013 року суди встановили, що ОСОБА_5 був притягнений до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 96 частиною третьою Кодексу України про адміністративні правопорушення, за порушення вимог чинного законодавства у сфері містобудування, а саме за виконання будівельних робіт без розробленої та погодженої у встановленому порядку проектної документації. Крім цього, ОСОБА_5 зобов'язано у строк до 25 січня 2014 року привести прибудову до квартири у відповідність до вимог чинного містобудівного законодавства та у термін до 5 грудня 2013 року привести лоджію до попереднього стану, а саме демонтувати цегляну стіну під простором лоджії.

Крім того, судами встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 вересня 2014 року позов Чернівецької міської ради до ОСОБА_5 про звільнення земельної ділянки задоволено та зобов'язано останнього звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0006 га по АДРЕСА_1, шляхом знесення спорудженої прибудови до квартири АДРЕСА_1.

Апеляційним судом досліджено висновок судової будівельно-технічної експертизи № 310 від 17 серпня 2016 року, з якого встановлено, що планування приміщень квартири АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_5, не відповідає ряду вимог чинних державних будівельних норм і правил.

Щодо строку позовної давності апеляційний суд зазначив, що однією із особливостей негаторного позову за статті 391 ЦК України є те, що такий позов має на меті усунення триваючих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце у минулому, що обумовлює непоширення на вимоги за негаторним позовом строків позовної давності. Однією із умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду також мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України визначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Встановивши, що прибудова до квартири АДРЕСА_1 здійсненна ОСОБА_5 без будь-якої проектної та дозвільної документації, що є грубим порушенням державних будівельних норм і створює для позивача значні погіршення умов проживання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову і зобов'язання відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні її власністю шляхом демонтажу самочинної прибудови і повернення квартири до попереднього стану.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи і фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 7 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик