АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2018 року м. Одеса

справа №507/1757/17

провадження №22-ц/785/5067/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Л.М.,Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_2

представник позивача-ОСОБА_3

відповідач-ОСОБА_4

третя особа - ОСОБА_5,

представник третьої особи - ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 березня 2018 року у складі судді Дармакука Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 25 березня 2010 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким остання отримала у борг від нього 20 000 грн. про що склала відповідну розписку. Строк повернення коштів договором не передбачено, тому відповідно до ч.1ст.1049 ЦК України позика повинна бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги про це.

19 жовтня 2017 року він пред'явив вимогу про повернення коштів, однак ОСОБА_4 відмовилась повернути позику та проценти.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив стягнути з відповідачки 20 000 грн. та проценти за користування коштами в сумі 11 232,33 грн.

ОСОБА_9 позов не визнала та показала, що ОСОБА_2 мав намір орендувати земельну ділянку, що належала на праві власності її співмешканцю ОСОБА_5 Для цього перший пообіцяв надати позику у сумі 20 000 грн., а останній передати йому земельну ділянку, державний акт на землю та скласти на ім'я ОСОБА_2 заповіт на землю.

Зазначала, що 25 березня 2010 року ОСОБА_2 гроші позичив не їй, а ОСОБА_5, проте у зв'язку із:

-поламкою мопеда, на якому її співмешканець та вона приїхали на зустріч з позивачем,

-тим, що руки ОСОБА_5 були забруднені машинним маслом,

20 000 грн. отримала вона, склавши про це розписку, яку позивач обіцяв повернути після виконання домовленості з боку ОСОБА_5

В подальшому ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 земельну ділянку, державний акт на землю та заповіт, однак позивач її розписку так і не повернув.

Оскільки позивач 7 років використовував земельну ділянку, належну ОСОБА_5, без орендної плати просила відмовити у задоволенні позову (а.с.11-12,24, 84-85).

Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 23 січня 2018 року до участі у справі залучено ОСОБА_5, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.66).

Третя особа ОСОБА_5 позов не визнав з аналогічних підстав, які навела відповідач (а.с.73-77).

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 22 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 20 000 грн., проценти в сумі 11 011,40 грн. та судовий збір в розмірі 642,42 грн.

Задовольняючи частково позов суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, встановивши, що відповідач, отримавши суму позики, не повернула її на першу вимогу, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на підставі ст.1048 ЦК України.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права (а.с.153).

Зокрема, апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позов ОСОБА_2 заявлено до неналежного відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив залишити її без задоволення, оскільки вона не ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права (а.с.179-181).

Відповідач ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржила.

Відповідач, третя особа та його представник належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, що відповідно до правил ч.2ст.366 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність (а.с.187-189).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що 25 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 20 000 грн та зобов'язалася їх повернути не зазначивши дату повернення.

Крім того, відповідач зазначила у розписці, що передає ОСОБА_2 у заставу земельну ділянку №4 масив 6, що належить їй на підставі державного акту НОМЕР_1, виданого 19 лютого 2002 року, загальною площею 4,49 га, що у разі не повернення нею коштів не заперечує, щоб земельна ділянка перейшла у власність позикодавця (а.с.120).

Факт отримання грошей в сумі 20 000 грн., складення розписки відповідач ОСОБА_4 в суді першої інстанції не заперечувала.

Тобто усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені у відповідній розписці, підписаної ОСОБА_4

Оригінал розписки був наданий позивачем і приєднаний до матеріалів справи (а.с. 120).

Розрахунок процентів від суми позики докладно наведено у рішенні та ОСОБА_5 в апеляційній скарзі не оскаржений (а.с.145-146, 153-158).

Згідно державного акту ІІ-ОД 021125, виданого 19 лютого 2002 року Бобрицькою сільскою Радою народних депутатів Любашівського району Одеської області, ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,49 га, яка розташована на території Бобрицької сільскої ради масив №6, ділянка №4 (а.с.93).

19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4 з письмовою вимогою повернути у 30-денний строк 20 000 грн. та проценти за користування вказаними коштами у розмірі 11 232,33 грн., яка була отримана нею 21 жовтня 2017 року (а.с.7-9,10).

13 листопада 2017 року ОСОБА_4 надіслала ОСОБА_2 письмову відповідь про відмову повертати кошти з підстав, які докладно наведені вище (а.с.11-12).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволенні позову ОСОБА_2.( суд не погодився з розрахунком позивача в частині розміру процентів) є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.

Так, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником не виконано. На підставі вказаних обставин, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики та процентів від суми позики.

Доводи апелянта про те, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до неналежного відповідача ОСОБА_4, а не до нього (ОСОБА_5) , є помилковими з огляду на наведені вище факти про те, що саме ОСОБА_4:

-25 березня 2010 року отримала від ОСОБА_2 в борг 20 000 грн., склавши відповідну розписку, під заставу нерухомого майна, яке належить їй,

-не повернула позичені гроші та проценти за користування ними.

Доводи апелянта про існування домовленостей між ним та ОСОБА_2 щодо користування останнім належної йому (ОСОБА_5) на праві власності земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,8458 га, яка розташована на території Бобрицької сільскої ради масив №6, ділянка №5, порядку оплати за її оренду, на наявність іншого судового спору між ними тощо не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки договір позики, як такий, що укладений під впливом обману, відповідачем ОСОБА_4 в судовому порядку не оспорений.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_4 погодилась з рішенням суду першої інстанції про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошових коштів, оскільки, будучи присутньою в судовому засіданні 22 березня 2018 року під час проголошення рішення суду та отримавши повний текст судового рішення 27 березня 2018 року, не оскаржила його в апеляційному порядку (а.с.135-143,149).

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 серпня 2018 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков