Справа № 127/2-200/2004
Провадження 4-с/127/142/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Максимчука Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із скаргою на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 отримано від ГТУЮ у м. Києві лист із постановою державного виконавця Бялого М.Г. від 29.10.2018 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 127/2-200/2004, виданого 17.02.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області. Заявник вважає, що дана постанова є передчасною, не направленою на завершення виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014. Судове рішення досі є не виконаним, а винесена постанова перешкоджає подальшому його виконанню, оскільки виконавче провадження не може бути розпочатим знову у звязку із його закінченням.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 53654408 від 29.10.2018, як передчасної, та зобовязання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бялого.М.Г. вчинити виконавчі дії з направлення вимоги до ОСОБА_3 про надання нею пояснення причин невиконання рішення суду та надання достовірної інформації урядовому Уповноваженому і Департаменту ДВС про остаточну суму боргу повного розрахунку, визнану ДАК «Укрресурси» перед ОСОБА_1 Також, заявник просив суд винести окрему ухвалу в адресу Міністерства юстиції України про тяганину і неналежне виконання судових рішень.

Ухвалою суду від 06.12.2018 було прийнято скаргу ОСОБА_1 до розгляду, призначено судове засідання, запропоновано державному виконавцю та боржнику надати суду письмові пояснення чи заперечення і докази, а також зобовязано державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 надати докази вчинення дій щодо виконання виконавчого документа.

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду 21.12.2018 від державного виконавця Бялого М.Г. судом отримані письмові пояснення та копія матеріалів виконавчого провадження.

Також, від Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві судом 26.12.2018 отримано письмове пояснення.

Ухвалою суду від 26.12.2018 ОСОБА_1 поновлено процесуальний строк для звернення до суду із даною скаргою.

В судове засідання стягувач, боржник та державний виконавець не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що учасники справи не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Враховуючи вищевказане та положення ст. 223 та ч. 2 ст. 450 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність стягувача, боржника та державного виконавця (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання).

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При розгляді скарги судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів виконавчого провадження № 53654408, наданих державним виконавцем Бялим М.Г. на виконання вимог ухвали суду від 06.12.2018, вбачається наступне.

29.03.2017 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 було відкрито виконавче провадження № 53654408 з виконання виконавчого листа № 127/2-200/2004, виданого 17.02.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області за судовим рішенням, яким зобовязано державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4, в якої перебуває дане виконавче провадження негайно вжити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» по виконанню рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 та направити до Департаменту ДВС Мінюсту України і Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини інформацію про зведене виконавче провадження № 51119621 для завершення виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі № 25663/02 в невиконаній частині рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004.

Держаним виконавцем неодноразово виносилися постанови про закінчення вищевказаного виконавчого провадженню, які були скасовані в судовому порядку, у звязку з чим провадження відновлювалося.

29.10.2018 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 53654408 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого ч. 2 цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З матеріалів виконавчого провадження № 53654408 вбачається, що державним виконавцем Бялим М.Г. 22.09.2017 було винесено постанову про накладення штрафу на боржника за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення. Після чергового відновлення виконавчого провадження на виконання судового рішення, 09.10.2018 державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу на боржника. 29.10.2018 державним виконавцем повідомлено про вчинення кримінального правопорушення у звязку із невиконанням боржником рішення.

Таким чином, судове рішення, яким зобовязано державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 негайно вжити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» по виконанню рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 та направити до Департаменту ДВС Мінюсту України і Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини інформацію про зведене виконавче провадження № 51119621 для завершення виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі № 25663/02 в невиконаній частині рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004, на час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження залишилося не виконаним.

Суд не приймає до уваги пояснення державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5, оскільки боржником у виконавчому провадженні є саме державний виконавець Заєць Т.І. Суду не повідомлено, що державний виконавець Заєць Т.І. звільнена з посади і, що саме до компетенції державного виконавця Коваль Л.І. належить вирішення даного питання.

Крім того, обставини, викладені у поясненнях державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5 повинні бути дослідженні держаним виконавцем ОСОБА_2, у якого перебувало на виконанні судове рішення для встановлення фактичного його виконання, приймаючи до уваги предмет оскарження і те, що судом вже визнавалась інформація надана державним виконавцем про виконання судового рішення недостовірною. Крім того, повідомлення Департаменту ДВС Мінюсту України і Урядовому уповноваженому у справах Європейського суду з прав людини адресоване 02.11.2018, тобто після закінчення виконавчого провадження.

Суд, дослідивши матеріали виконавчого провадження, прийшов до висновку, що державним виконавцем Бялим М.Г. вчинялися дії, спрямовані на примусове виконання вищевказаного судового рішення, однак такі дії є недостатніми.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до Конституції України та ч. 1 - ч. 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що державний виконавець не здійснив усіх необхідних заходів щодо примусового виконання рішення суду та передчасно закінчив виконавче провадження. Цими діями порушено право стягувача, оскільки з огляду на положення ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» завершене відповідно до п.11 ч. 1 ст. 39 цього Закону, виконавче провадження не може бути розпочате знову.

З огляду на вищенаведене, закінчення виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення.

Вищевказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом 16.01.2018 у справі № 520/17779/14-ц.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу, що право на виконання судового рішення є складовою права на справедливий судовий захист.

Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі порушених прав ОСОБА_1, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду заяви й закінчується виконанням судового рішення. Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання судового рішення.

На вище викладене, також, звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму від 21.12.2012 року № 16 «Про узагальнення судової практики розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» (узагальнення судової практики).

Згідно ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність, зокрема, органів державної виконавчої служби, повинна здійснюватись з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та обєктивності; обовязковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Державний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_6 проти України» (заява № 40450/04) встановив, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції прав людини та основоположних свобод (рішення у справі «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine) від 29 червня 2004 року, п. 53).

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Застосування судами при розгляді справ Конвенції прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду як джерела права передбачене ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Судом оцінено докази наявні в справі, відповідно до ст. 89 ЦПК України, повно і всебічно зясовано обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ст. 229 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до переконання, що скарга ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 є обґрунтованою. Тому, суд визнає постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження від 29.10.2018 з виконання виконавчого листа № 127/2-200/2004, виданого 17.02.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області, неправомірною і скасовує її.

Нездійснення посадовою особою та/або виконавцем своїх обовязків, покладених на нього законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав субєктів права на оскарження його незаконних дій.

Головним завданням державного виконавця є забезпечення виконання судового рішення.

Оскільки судом встановлено обґрунтованість скарги і визнано рішення державного виконавця неправомірним, суд вважає за необхідне поновити порушені права заявника, шляхом зобов'язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 усунути порушення шляхом вчинення дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, визначених Законом України «Про виконавче провадження». При цьому судом враховано, що суд не вправі зобовязати ДВС вчинити дії, які згідно із Законом України можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби. На що також звертав увагу Верховний Суд України в п. 7 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26.12.2003 року та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 18 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 03.06.2016) і в узагальненні від 28.01.2013 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі».

Суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Про виконання даної ухвали суду Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві має повідомити Вінницький міський суд Вінницької області та ОСОБА_1 не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання, відповідно до ч. 1 ст. 453 ЦПК України.

Щодо постановлення судом окремої ухвали, то суд звертає увагу заявника на те, що окрема ухвала суду це процесуальний засіб судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законодавства, а тому це питання не розглядається як вимога заявника.

Судом не встановлено понесення судових витрат у звязку з розглядом цієї скарги.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ст.ст. 1, 18, 39, 63, 74 Закону України «Про виконавче провадження» ст.ст. 2, 4, 5, 10-13, 18, 23, 76-84, 89, 95, 133, 229, 258-261, 263, 265, 268, 353, 354, 447-453 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 29.10.2018 та скасувати її.

Зобовязати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 вчинити дії, спрямовані на примусове виконання судового рішення за яким 17.02.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист № 127/2-200/2004.

В задоволенні вимог в частині зобовязання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 вчинити виконавчі дії з направлення вимоги до ОСОБА_3 про надання нею пояснення причин невиконання рішення суду та надання достовірної інформації урядовому Уповноваженому і Департаменту ДВС про остаточну суму боргу повного розрахунку, визнану ДАК «Укрресурси» перед ОСОБА_1 відмовити.

Про виконання даної ухвали Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві повідомити Вінницький міський суд Вінницької області та заявника ОСОБА_1 не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом пятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду складено 28.12.2018.

Суддя: