Справа № 183/2474/18
№ 2/183/2126/18
13 липня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
при секретарі Пономаренко О.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
27.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком №186 по вул. Кулебівській (Леніна) в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він являється власником квартири житлового будинку №186 по вул. Кулебівській (Леніна) в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить йому на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 11.09.1986 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 3911.
У жовті 2013 року позивач зареєстрував у зазначеному домоволодінні свою племінницю ОСОБА_2, оскільки останній ніде було зареєструватися, а фактично ж вона разом зі своїм цивільним чоловіком мешкала у м. Дніпро. За місцем реєстрації відповідач жодного дня не проживала, не являється власником будинку, зазначеним житлом не користується, не оплачує комунальних послуг та не бере участі у його утриманні, будь які речі її в будинку відсутні. Однак, проживаючи за іншою адресою, ОСОБА_2 залишається зареєстрованою у домоволодінні, що підтверджується відповідним актом, добровільно знятися з реєстрації остання відмовляється. Крім того, позивач змушений сплачувати комунальні послуги, в тому числі і за неї, нести витрати по утриманню житла, виходячи з кількості зареєстрованих осіб. Наявність її реєстрації у домоволодінні порушує права позивача вільно, на свій розсуд, розпоряджатися своєю власністю. У звязку з зазначеним, позивач, посилаючись на ст. 391,405 ЦК України, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком №186 по вул. Кулебівській (Леніна) в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
Ухвалою суду від 04 червня 2018 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем її реєстрації, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
Представник відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку №186 по вул. Кулебівській (Леніна) в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить йому на підставі договору купівлі продажу від 11.09.1986 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 3911 та зареєстрованого в Новомосковському БТІ 19.09.1986 року (а.с.5-6).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно довідки про склад сімї або зареєстрований осіб, виданої виконкомом Новомосковської міської ради № 1899 від 18.04.2018 року (а.с.12), домової книги на житловий будинок №186 по вул. Кулебівській (Леніна) в м. Новомосковську (а.с.9), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.16) в зазначеному житловому будинку зареєстрованою значиться відповідач по справі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являлася членом сім'ї власника, та була зареєстрована у будинку зі згоди позивача.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суду подано акт голови квартального комітету (квартал №31) від 18 квітня 2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2013 року по теперішній час (а.с.13).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1, наявність реєстрації відповідача у належному на праві власності житловому будинку, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком №186 по вул. Кулебівській (Леніна) в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком №186 по вул. Кулебівській (Леніна) в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.