Справа № 158/1033/17 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/620/18 Категорія: 59 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Русинчука М.М., Матвійчук Л.В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 кооператив "Товариство садоводів-любителів "Мічурінець", про порушення правил добросусідства та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, обгрунтовуючи вимоги тим, що він є членом садівничого кооперативу "Мічурінець". Йому надана в користування земельна ділянка АДРЕСА_1. Сусідом по ділянці є відповідач у справі. На думку позивача, ОСОБА_2 вже протягом 20-ти останніх років порушує правила добросусідства. Позивач вказує, що на початку відповідач самовільно зніс межовий знак, чим відібрав у нього частину земельної ділянки - один метр в ширину і 30 метрів у довжину, разом з посівом пшениці. На відстані менше одного метра від межі земельних ділянок посадив сливу, аличу, гілки якої розрослися на його земельну ділянку на відстань більше двох метрів. Дерево сливи затінює його земельну ділянку і під сливою на площі десяти квадратних метрів нічого не росте, плоди падають на його земельну ділянку і проростають, а він є інвалідом війни, і при наявності травми спини змушений замість врожаю збирати паростки непотрібних йому саджанців. Малина, посаджена відповідачем на межі земельної ділянки, вже переросла на його земельну ділянку, що змушує його щорічно її викорчовувати. 15 років тому відповідач самовільно, без проекту, провів через його земельну ділянку лінію електропередач і встановив електроопору посередині межі земельної ділянки, чим ускладнив і унеможливив обробіток його земельної ділянки з використанням техніки.

На підставі наведеного ОСОБА_1 стверджує, що відповідач продовжує порушувати його права, тому змушений звернутись до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача в його користь 20 тисяч моральної шкоди; зобов'язати відповідача у десятиденний термін пересадити дерева на відстань 3-х і 5-ти метрів відповідно, а кущів - на відстань 1-го метра від межі земельної ділянки; зобов'язати відповідача негайно зняти самовільно встановлені ворота з метою допуску членів кооперативу до води осушувальної канави та негайно демонтувати залізобетонну опору, встановлену самовільно, без проектної документації. В ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 відмовився від позовних вимог про зобов'язання відповідача зняти самовільно встановлені ворота з метою допуску членів кооперативу до води осушувальної канави.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликався на порушення судом норм матеріального права, на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що суд ухвалив рішення, не врахувавши усіх обставин, та просив його скасувати і направити справу на новий розгляд до іншого суду.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд не взяв до уваги та не надав правової оцінки будівельним нормам, визначеним у ДБН.Б24-1-94 «Планування і забудова сільських поселень», якими передбачено мінімальні допустимі віддалі від дерев до меж земельних ділянок, а лише послався на норми статті Земельного Кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.8 ст.1 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як визначено ст.3 ЦПК України (в новій редакції), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції залишити в силі, оскільки вважає його законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи - не обгрунтованими та такими, що не підлягають врахуванню, а тому просив скаргу залишити без задоволення.

Згідно із нормами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 користується земельними ділянками АДРЕСА_1 товариства садоводів-любителів «Мічурінець» Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, є членом цього товариства, хоча жодних документів на підтвердження свого членства суду не надав. Однак з письмових відповідей товариства видно, що воно визнає ОСОБА_1 своїм членом.

Право власності чи право користування позивача на вказані земельні ділянки у встановленому законом порядку не оформлене.

Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,06 га, яка розташована в межах товариства садоводів-любителів «Мічурінець» Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 21.02.2005 року, а також витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-015 від 18.09.2015 року (а.с.42-57).

Він також є членом товариства садоводів-любителів «Мічурінець», що підтверджується членським квитком садівника-огородника, згідно з яким сплачує членські внески і користується дачною ділянкою площею 0,06 га, на якій у 1992 році був збудований дачний будинок, що підтверджується довідкою, виданою йому 15.12.2015 р. головою правління товариства «Мічурінець» (а.с.52).

Разом з тим, дружина відповідача ОСОБА_5, яка також є членом цього ж товариства садоводів-любителів, має у власності ділянку АДРЕСА_2 площею 0,03 га, кадастровий номер ділянки НОМЕР_2, для індивідуального садівництва, що підтверджується довідкою від 01.09.2015 року голови правління товариства та свідоцтвом про право власності за індексним номером 48730743 від 30.11.2015 року (а.с.58-64,103).

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 з 2010 року звертався із скаргами на неправомірні, на його думку, дії ОСОБА_2 з приводу користування земельною ділянкою на масиві садівничого кооперативу «Мічурінець».

На підставі неодноразових скарг позивача щодо спірних відносин між сторонами у даній справі членами правління товариства садоводів-любителів «Мічурінець» було створено комісію у складі голови правління ОСОБА_6, заступника голови ОСОБА_7, члена правління ОСОБА_8 та члена кооперативу ОСОБА_9 У присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_10 безпосередньо на території ділянок сторін було розглянуто письмову заяву позивача. За результатами розгляду заяви комісія встановила, що земельна ділянка відповідача є тупиковою ділянкою, факту самовільного зайняття ОСОБА_10 частини дороги не виявлено, перенос опори, яка стоїть на землі загального користування на відстані 1,4 метра від межі ділянки ОСОБА_1, може здійснити спец. організація, яка має доступ до електрифікації.

Одночасно вищевказаною виїзною комісією в присутності позивача було встановлено, що на території належної ОСОБА_2 земельної ділянки з п'ятнадцяти дерев, про які вказував ОСОБА_1, що вони затіняли його земельну ділянку, зараз у наявності залишилося лише два, гілля яких обрізані.

Висновки комісії були розглянуті на засіданні правління товариства 24.04.2017 року (а.с.67-68).

Крім того, до матеріалів справи додано акт від 10 лютого 2018 року, складений комісією правління садівничого кооперативу, яка у присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за скаргою позивача виявила, що при обмірі земельних ділянок ОСОБА_2 і ОСОБА_5 встановлено, що розміри їх ділянок відповідають державним актам. На земельних ділянках ОСОБА_2 і ОСОБА_5 виявлено вздовж межі земельної ділянки ОСОБА_1 8 дерев, із яких 3 висохлих і 3 саджанці на відстані більше 1 метра від огорожі. Гілки дерев на час перевірки не виходять за межі ділянки ОСОБА_2 і не створюють жодних незручностей ОСОБА_1 ОСОБА_7 площею 0,01 га знаходиться впритул до паркану, що створює незручності ОСОБА_1 через проростання пагінців на його земельну ділянку.

Також комісією констатовано, що осушувальна канава була облаштована спільними зусиллями та за кошти інших членів кооперативу, без участі ОСОБА_1, і знаходиться на приватних ділянках цих членів товариства.

В акті також зазначено, що проїзна дорога, яка проходить повз ділянки позивача ОСОБА_1, закінчується біля земельної ділянки ОСОБА_2 і ворота, що ведуть до його дачного будинку, знаходяться на території його ділянки.

Що ж до знеструмленої бетонної електроопори в акті вказано, що вона була встановлена близько 20 років тому облелектропідприємством «МК-18» відповідно до плану електрифікації даного садівничого масиву і знаходиться на землі загального користуванні (дорозі) і підлягає знесенню, яке може здійснити спеціальна організація, що має доступ до електролінії.

Протоколом № 15 засідання правління обслуговуючого кооперативу товариства садоводів-любителів «Мічурінець» від 16 лютого 2018 року оформлено рішення правління про затвердження вказаного акту комісії від 10.02.2018 року (а.с.118-121).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: припинення дії, яка порушує право, і відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 103 Земельного Кодексу України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Відповідно до ст. 105 ЗК України у разі проникнення коренів і гілок дерев з однієї земельної ділянки на іншу власники та землекористувачі земельних ділянок мають право відрізати корені дерев і кущів, які проникають із сусідньої земельної ділянки, якщо це є перепоною у використанні земельної ділянки за цільовим призначенням.

Згідно із ст. 109 ЗК України кожен із сусідів має право вимагати ліквідувати дерева, які стоять на спільній межі. Витрати на ліквідацію цих дерев покладаються на сусідів у рівних частинах. Сусід, який вимагає ліквідації дерев, які стоять на спільній межі, повинен один нести витрати на ліквідацію дерев, якщо інший сусід відмовляється від своїх прав на дерева.

Аналізуючи вимоги ст. 105 та 109 ЗК України, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність прямої заборони знаходження дерев на межі чи біля межі земельних ділянок, вказані норми надають позивачу право обрізати корені та гілки дерев та кущів на своїй території. Тому в даних правовідносинах слід застосовувати саме Земельний кодекс України, якому повинні відповідати підзаконні нормативні акти, якими є ДБН.

Крім того, спори щодо додержання громадянами правил добросусідства та стосовно меж земельних ділянок, які перебувають у власності чи користуванні громадян і розташовані в межах населених пунктів, вирішуються органами місцевого самоврядування, а за межами населених пунктів щодо меж - Центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин. В разі незгоди з рішенням органів місцевого самоврядування або державного органу спір вирішується судом (ч.ч. 3, 5 ст. 158 ЗК України). За вирішенням спору до вказаних органів позивач не звертався.

Посилання на ДБН колегія суддів не приймає, виходячи з того, що ці норми регулюють питання щодо відстаней від дерев та кущів до будівель і споруд для висадження зелених насаджень на територіях загального користування населених пунктів. Пункт 4.13 Державних будівельних норм України ДБН Б.2.4-1-94 знаходиться в розділі «Система озеленення поселень» та регулює питання щодо зелених насаджень на території сільських Рад і населених пунктів, які підрозділяються на такі категорії: спільного користування (на території парку, скверу,бульварів); обмеженого користування (на територіях безсадибної житлової забудови, виробничої зони, ділянок установ громадського призначення, приквартирних і присадибних ділянок); спеціального призначення (санітарно-захисні, в тому числі шумо-, вітро- і снігозахисні, протиерозійні, меліоративні).

Такого ж змісту відповідь на скаргу ОСОБА_1 надано йому Державною екологічною інспекцією у Волинській області (а.с.65).

Щодо доводів апеляційної скарги відносно самовільного встановлення електричної опори, яка створює незручності в користуванні позивачем земельною ділянкою, то суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Судом із наявних у справі доказів встановлено, що знеструмлена бетонна електроопора була встановлена близько 20 років тому відповідним електропідприємством згідно плану електрифікації садівничого масиву «Сокиричі» і знаходиться вона на землях загального користування. Листами голови правління товариства від 10.04.2017 р. за №267 та від 20.06.2017 р. за №10 також встановлено, що лінія електропередач була проведена для спільного користування членами кооперативу для загального користування. Актом правління садоводів-любителів «Мічурінець» від 10.02.2018 р. встановлено, що дійсно дана електроопора підлягає знесенню, однак це може здійснити спецорганізація яка має доступ до електролінії.

Отже, з огляду на зазначене, відмовляючи в позові, місцевий суд вірно встановив характер спірних правовідносин та обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, дослідив і проаналізував, якими доказами вони підтверджуються, і дав їм вірну правову оцінку. Судом застосовані норми права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які є підставами для скасування судового рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта із висновками суду щодо їх оцінки.

Оскільки рішення суду законне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді