Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 496/1426/16-ц

провадження № 61-17775св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - виконавчий комітет Біляївської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Біляївського районного суду Одеської області у складі судді Трушиної О. І. від 23 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Кононенко Н. А., Гайворонського С. П., від 17 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Біляївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визначення порядку користування земельною ділянкою, зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав у відповідача житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,030 га, за адресою: АДРЕСА_1

Вказував на те, що перед складанням вищевказаного договору сторони домовились про те, що крім земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, відповідач передає йому своє право користування земельної ділянкою площею 0,030 га під городом, тобто загальною площею 0,060 га. Однак відповідач не дотримався домовленості та, установивши огорожу, перешкоджає йому користуватись вказаною земельною ділянкою.

Крім того, відповідач захопив 6 кв. м земельної ділянки, яка знаходиться під його будинком, добудувавши свій житловий будинок, та зніс паркан, який розділяв його подвір'я та відповідача.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив суд зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою, загальною площею 0,06 га, що розташована по АДРЕСА_1; визначити порядок користування земельними ділянками, які розташовані по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 та поновити незаконно знесений між ними паркан; а також зобов'язати відповідача демонтувати шляхом знесення частини будівлі площею 6 кв. м, яка знаходиться на території подвір'я будинку АДРЕСА_1 та паркан.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не набув право користування спірною земельною ділянкою, а тому його позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні вказаною ділянкою не підлягають задоволенню та відповідно і інші позовні вимоги, які є похідними.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки позивач не довів, що він є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами існувала домовленість щодо порядку користування спірною земельною ділянкою, що підтверджується розпискою від 09 червня 2007 року, згідно з якою відповідач погодився, що при укладенні договору купівлі-продажу будинку він буде користуватись земельною ділянкою, крім тієї, на якій розташований будинок, площею 0,03 га, також земельною ділянкою такою ж площею, тобто загальною площею 0,06 га. Згідно з вказаною розпискою відповідач отримав від нього грошові кошти. Вказував на те, що він користувався спірною земельною ділянкою два роки, після чого відповідач заволодів нею, порушивши умови письмової домовленості. Зазначав, що суди, вирішуючи спір, не врахували, що хоча відповідач і не є власником спірної земельної ділянки, він має право користування нею, а тому мав право передати йому вказану земельну ділянку у користування.

Крім того, відповідач захопив 6 кв. м земельної ділянки, яка знаходиться під його будинком, продовживши житлову будівлю зі своєї земельної ділянки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, установлено, що 12 квітня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач придбав житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 будинок складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані під літ. «А», житловою площею 26,38 кв. м, загальною площею 56,97 кв. м, та надвірних споруд: літня кухня літ. «Б», 1-4 огорожа, розташованих на неприватизованій земельній ділянці площею 0,13 га, що знаходиться в розпорядженні Біляївської міської ради Біляївського району Одеської області.

Рішенням виконкому Біляївської міської ради № 75 від 04 липня 2006 року літня кухня цього домоволодіння була переведена в житловий будинок.

ОСОБА_5 15 червня 2007 року отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

15 червня 2007 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 що складається з одного житлового будинку, зазначеного на плані «А», житловою площею 26,38 кв. м, загальною площею 56,97 кв. м та надвірних споруд: літ. «Б» літня кухні, 1-4 огорожі, розташованих на земельній ділянці земель Біляївської міської ради Одеської області розміром 0,03 га (державний акт на право власності на землю не видавався).

Інших угод між сторонами укладено не було.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право власності і користування земельною ділянкою набувається, зокрема, у порядку, передбаченому статтею 116 ЗК України, а саме у порядку безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, та у порядку, передбаченому статтею 120 ЗК України, а саме у зв'язку з набуттям права власності на будинок.

Право власності на земельні ділянки може виникати також на підставі міни, міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод (стаття 131 ЗК України).

Так, згідно з частиною другою статті 116 ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною другою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином перехід права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовано у статті 377 ЦК України.

Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

Отже, позивач, набуваючи право власності на житловий будинок, в порядку, передбаченому статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, набув право користування земельною ділянкою площею 0,03 га, на якій розташований вказаний будинок.

Даних про те, що позивач набув право власності на земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_1, в порядку приватизації або на підставі цивільно-правової угоди, не містять.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, зокрема, просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою такою ж площею, що і земельна ділянка на якій розташований будинок, посилаючись на те, що він має право користування нею на підставі домовленості з відповідачем, яка оформлена розпискою.

Надання в користування земельної ділянки, що перебуває у власності або в користуванні іншої особи, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, визначеному Земельним кодексом (стаття 149 ЗК України).

Відповідно до вимог статей 125-126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Таким документом є державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Відповідно до довідки Управління містобудування, землевпорядкування та комунального майна Біляївської міської ради від 16 серпня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1, числиться земельна ділянка площею 0,03 га, а за адресою: АДРЕСА_2 - 0,10 га, від ОСОБА_5 звернення щодо припинення користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, не надходило.

З огляду на це, безпідставними є доводи позивача про те, що він набув право користування спірною земельною ділянкою площею 0,06 га на підставі розписки, яка надана відповідачем, оскільки матеріали справи не містять даних про припинення права користування відповідача на спірну земельну ділянку і виникнення такого права у встановленому законом порядку у позивача, а вказана розписка не є підставою для набуття позивачем речового права на земельну ділянку.

Отже, пред'являючи позов про усунення порушень, які перешкоджають здійсненню права користування земельною ділянкою, тобто негаторний позов - позов власника або землекористувача про усунення порушень, позивач не довів та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є власником чи постійним землекористувачем земельної ділянки, про усунення порушень якої він пред'явив позов.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Установивши, що позивач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_4

Інші доводи касаційної скарги, на які посилається ОСОБА_4, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта