ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/20214/15-ц

провадження № 61-12027св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Сала Т. А., Медвецького С. К., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 13 травня 2005 року сторонами укладено кредитний договір № VIH0GF02160565, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 22 300 доларів США строком до 11 травня 2025 року. За умовами договору ОСОБА_4 зобов'язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Вказувало, що ОСОБА_5 належним чином зобов'язання не виконувала, тому у неї виникла заборгованість у сумі 19 025.12 доларів США, з яких: 17 580,44 доларів США заборгованості за кредитом; 1143,88 доларів США заборгованості за процентами; 156,10 доларів США комісії за користування кредитом; 144,70 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань.

За таких обставин просило стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 червня 2016 року, ухваленим у складі судді Романюк Л. Ф., позов задоволено.

Стягнено з відповідача на користь позивача заборгованість за договором кредиту у сумі 19 025,12 доларів США, що еквівалентно 411 132,84 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право позивача порушено невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, тому підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості у сумі 19 025,12 доларів США.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 червня 2016 року змінено.

Стягнено з відповідача на користь позивача: заборгованість за кредитом - 17 580,44 доларів США, що еквівалентно 379 913,31 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом - 1 143,88 доларів США, що еквівалентно 24 719,25 грн, заборгованість з комісії за користування кредитом - 3 373,32 грн, пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 3 126,97 грн.

У іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтованого стягнув з боржника пеню та комісію в іноземній валюті, оскільки ці складові боргу повинні стягуватись у національній валюті - гривні.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

У касаційній скарзі зазначила, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення, залишив поза увагою доводи апеляційної скарги про те, що у справі відсутні докази отримання нею кредиту у доларах США, оскільки вона отримала кредит у національній валюті.

Вказувала, що апеляційним судом не враховано непроведення експертизи у даній справі у зв'язку із ненаданням позивачем доказів отримання кредиту відповідно до договору і залишено поза увагою невідповідність суми кредиту за договором та інформації у розрахунку, наданому до позовної заяви.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 13 травня 2005 року сторонами укладено кредитний договір № VIH0GF02160565, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 22 300 доларів США на строк до 11 травня 2025 року.

З розрахунку заборгованості суди встановили, що станом на 31 липня 2015 року у відповідача виникла заборгованість перед банком за кредитним договором на загальну суму 19 025,12 доларів США.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановивши з поданих сторонами доказів, що ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим банк скористався правом вимагати дострокового повернення кредиту, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у сумі 17 580 доларів США, що за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США становить 379 913,31 грн; заборгованості за процентами у сумі 1 143,88 доларів США, що за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США становить 24 719,25 грн; заборгованості з комісії за користування кредитом у сумі 3 373,32 грн та пені у сумі 162 519,35 грн, правильність нарахування яких ОСОБА_4 не спростувала.

Згідно з пунктом 4.1 укладеного договору при порушенні позичальником кожного із зобов'язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення.

Оскільки умовами кредитного договору № VIH0GF02160565 від 22 квітня 2008 року передбачена сплата пені за несвоєчасне виконання зобов'язань у гривні, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у стягненні пені у доларах США, стягнувши її у гривні за встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на дату здійснення розрахунку заборгованості.

Доводи касаційної скарги про те, що грошових коштів у доларах США заявник не отримувала, є безпідставними та спростовуються наявними у справі і дослідженими апеляційним судом доказами, зокрема, ордером-розпорядженням № 1 від 16 травня 2004 року та випискою за рахунком позичальника, з яких судом апеляційної інстанції встановлено факт отримання ОСОБА_4 кредиту і періодичне виконання нею своїх зобов'язань з погашення заборгованості саме у доларах США.

Твердження заявника щодо порушення її права на проведення експертизи безпідставні, оскільки із матеріалів справи вбачається, що за її клопотанням судом першої інстанції було призначено судово-економічну експертизу, яку не проведено, в тому числі, через неоплату її ОСОБА_4, тому апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що, не оплативши експертизу, відповідач фактично ухилилась від її проведення, внаслідок чого не змогла підтвердити обставини, на які вона посилалась.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального чи процесуального права, доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено процесуальне право.

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, яке доводами касаційної скарги не спростовано, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик