Ухвала

Іменем України

22 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 490/2488/16

провадження № 61-48319ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, Державного комунального підприємства «Житло», Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло», ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Центральний -1», Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_7 про встановлення факту постійного проживання у квартирі, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необгрунтованою.

З матеріалів касаційного провадження убачається, що у травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, Державного комунального підприємства «Житло» (далі - ДКП «Житло»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло» (далі - ТОВ «Житло»), ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Центральний -1» (далі - ТОВ «Центральний -1»), Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі - УДМС в Миколаївській області), ОСОБА_7, про встановлення факту постійного проживання у квартирі, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 з

06 квітня 1979 року. Скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 12 липня 2000 року Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради про право спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 видане на підставі розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10 липня 2000 року.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову

ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року залишено без змін.

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Миколаївського апеляційного суду з заявою про роз'яснення рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про роз'яснення рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просив скасувати ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, що відмовляючи у задоволенні його заяви, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що роз'ясненню підлягають лише ті рішення, які підлягають самостійному виконанню.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необгрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

За змістом статті 271 ЦПК України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз'яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз'яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз'яснення рішення. Про роз'яснення або відмову у роз'ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.

Аналогічні за змістом положення закону містила стаття 221 ЦПК України

2004 року, яка булла чинною на час ухвалення рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року.

Незрозумілим є рішення суду, в якому припускається декілька варіантів тлумачення, а тому підставою для роз'яснення рішення суду є утруднення чи неможливість його виконання. Роз'яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у роз'ясненні судового рішення, оскільки заявник просив роз'яснити мотиви ухвалення рішення апеляційного суду,про відмову у задоволенні його позову, яке не підлягає виконанню.

Касаційна скарга не містить обгрунтованих посилань на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а зводиться незгоди заявника із рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року, законність та обгрунтованість якого уже була встановлена судом касаційної інстанції.

Ураховуючи наведене ухвала Миколаївського апеляційного суду від

26 листопада 2018 року постановлена з дотриманням норм процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті

394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, Державного комунального підприємства «Житло», Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло», ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Центральний -1», Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_7 про встановлення факту постійного проживання у квартирі, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик В. О. Кузнєцов А. С. Олійник