Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/3781/16-ц

провадження № 61-34688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2017 року у складі судді Пінкевич Н. С. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Білоконь О. В., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, у якому просила поновити первинний АДРЕСА_1, який вона придбала у ОСОБА_8

Свої вимоги мотивувала тим, що 20 квітня 1987 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, вона придбала будинок АДРЕСА_1.

Підписала цей договір, не читаючи його зміст, та була впевнена у правильності зазначення нотаріусом номера будинку.

У подальшому, при оформленні іншої документації виявила, що нотаріус зазначила у договорі номер будинку 12, а не № 2, що, у свою чергу, створює відповідні незручності та негативні наслідки.

Посилаючись на наведені обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що згідно договору купівлі-продажу від 20 квітня 1987 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, остання придбала у власність житловий будинок саме під № АДРЕСА_1 Київської області, про що свідчить нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку та документи, на підставі яких даний правочин був вчинений.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не звернули увагу на те, що нотаріус, посвідчуючи 20 квітня 1987 року договір купівлі-продажу будинку на АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_4, безпідставно вказала номер будинку 12 замість номера 2.

У грудні 2017 року Ходосівська сільська рада Києво-Святошинськогго району Київської області подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 369/378/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР 1963 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Суди встановили, що відповідно до довідки виконавчого комітету Ходосівської сільської ради № 195 про право особистої власності згідно з записом погосподарської книги ОСОБА_8 належить будинок на АДРЕСА_1, жилою площею 41,2 кв. м.

Згідно з довідкою інспекції держстраху від 20 квітня 1987 року страхова оцінка належного ОСОБА_8 будинку на АДРЕСА_1 становить 11 537,00 руб.

Наказом радгоспу «Хотівський» від 24 січня 1987 року № 56 на підставі заяви ОСОБА_4 їй було виділено земельну ділянку площею 0,08 га під будинок, що купується, та під город площею 0,07 га на АДРЕСА_1 із земельної ділянки ОСОБА_8, у якої придбавався будинок ОСОБА_4 Землевпорядника радгоспу зобов'язано провести зміну записів в земельно-шнурову книгу.

20 квітня 1987 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4 придбала житловий будинок на АДРЕСА_1, що розташований на присадибній земельній ділянці присадибних земель радгоспу «Хотівський». Зазначений правочин зареєстрований у виконавчому комітеті Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що свідчить відповідна відмітка на звороті договору.

Власниками житлового будинку на АДРЕСА_1 Київської області, а також власниками земельних ділянок площею 0,1078 га для ведення особистого селянського господарства і 0,2500 га для обслуговування будинку, закріплених за цим будинком, є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних частинах по 1/2 частині за кожним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що нотаріус, посвідчуючи 20 квітня 1987 року договір купівлі-продажу будинку на АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_8, помилково вказала номер будинку 12 замість номера 2.

Заперечуючи проти позову, Ходосівська сільська рада зазначала, що з 1985 року до 1987 року відбувалось упорядкування нумерації на АДРЕСА_1, у результаті чого у ряді будинків було змінено номера з відповідним внесенням виправлень до погосподарської книги.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що ОСОБА_8 продала ОСОБА_4 житловий АДРЕСА_1 зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Всі документи, на які посилається позивач та в яких зазначена адреса спірного будинку № 2, були виготовлені до 1987 року, тобто до зміни нумерації будинків на АДРЕСА_1.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі недоліки при розгляді справи не впливають на суть ухвалених судових рішень і висновків судів не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Такі доводи були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Києво-

Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат