Справа № 627/1114/18
11 грудня 2018 року смт. Краснокутськ
Краснокутський районний суд Харківської області в складі:
головуючого Вовк Л.В.
з участю секретаря Казакової О.С.,
представника позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом, третя особа: Козіївська сільська рада Краснокутського району Харківської області, -
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
У своїй заяві позивач вказав, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.05.1994 року, він є співвласником квартири АДРЕСА_1, де разом з ним зареєстрований, але з травня 2010 року не проживає його онук ОСОБА_3. Як власнику квартири, йому належить право володіти, користуватися і розпоряджатися нерухомістю, однак, факт реєстрації відповідача у останній цьому заважає. Прохав визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом та зобовязати Козіївську сільську раду зняти його з реєстрації у спірному житлі.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач у відкрите судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином та у встановлений законом строк і порядок, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Представник третьої особи до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив ухвалити рішення на розсуд суду.
У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 травня 1994 року, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на праві приватної спільної сумісної власності, належить приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира АДРЕСА_1.
Згідно довідки виконавчого комітету Козіївської сільської ради від 24.09.2018 року, у квартирі АДРЕСА_1, зареєстрований, але тривалий час не проживає, ОСОБА_3.
Про це також свідчить акт обстеження матеріально-побутових умов сімї від 24.09.2018 року, складений комісією в складі депутата сільської ради ОСОБА_7, гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_9, згідно якого ОСОБА_3 зареєстрований у вищевказаній квартирі, але не проживає з 2010 року, з родиною не спілкується.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них.
Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.
Згідно зі ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно.
Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть».
Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Згідно з ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що дійсно відповідач за вищевказаною адресою зареєстрований, але не проживає на протязі тривалого часу, що створює перешкоди для позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому суд вважає, що позов ОСОБА_2 законний, обґрунтований та підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 383, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_2 , іден.код : НОМЕР_1, до ОСОБА_3 про визнання особи такою , що втратила право користування житлом, третя особа: Козіївська сільська рада Краснокутського району Харківської області, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким , що втратив право користування житлом в квартирі АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстрації вказаного місця проживання без предявлення паспорта громадянина України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його оголошення та в порядку ст. 354 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача з додержанням вимог ст. 284 ЦПК України.
Суддя Л.В. Вовк