Провадження №2/760/4438/18
Справа №755/2515/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус КМНО Косенко Микола Олександрович про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив визнати недійсним договір позики від 26.07.2017 року.

Визнати недійсним договір іпотеки від 26.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Костенком О.М., зареєстровано в реєстрі за №1830.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого він позичив у відповідача 387655,81 грн., що на день укладання договору за курсом НБУ становило 15000 доларів США.

Згідно п. 2 вказаного договору, позичальник зобов'язався повернути позикодавцю зазначений у п. 1 цього договору борг до 26.08.2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним договором позики від 26.07.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 26.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Костенко М.О., відповідно до умов якого позивач передає в іпотеку ОСОБА_3 належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1.

Зазначив, що вказані правочини підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Договір позики та договір іпотеки від 26.07.2017 року вчинені позивачем ОСОБА_2 у стані, за якого останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а саме у стані сильного наркотичного сп'яніння.

Підтвердженням того, що позивач постійно перебуває під дією сильних наркотичних засобів є висновок, зроблений в рамках провадження у справі №755/5526/17 та відображено у постанові Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2017 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення.

Також, підтверджується висновком від 19.01.2018 року та на підставі якого видано направлення на стаціонарне лікування.

З 29.01.2018 року ОСОБА_2 перебуває на стаціонарному лікуванні.

З аналізу оспорюваних договорів вбачається, що відповідач навмисно скористалась станом позивача у якому він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, з метою заволодіння нерухомим майном, зокрема квартирою АДРЕСА_1, оскільки вона передала у борг значну суму коштів лише на один місяць, не перевіривши фінансового стану позичальника та не зазначаючи цільового використання цих коштів.

Крім того, вартість квартири є значно заниженою.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 26.02.2018 року дану справу передано на розгляд Солом'янському районному суду м. Києва.

Зазначена справа надійшла до Солом'янського районного суду м. Києва 26.03.2018 року та передана судді Оксюті Т.Г.

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 28.03.2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 19.04.2018 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено.

02.07.2018 року до суду надійшов відзив від представника відповідача.

25.09.2018 року ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25.09.2018 року було закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду.

16.10.2018 року у судовому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідка, а також було допитано свідка зі сторони позивача.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача причини неявки суду не повідомив.

Від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з відрядженням його представника.

Однак, суд вважає, що вказане клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими не лише при з'ясуванні обставин справи по суті, а й, як у даному випадку, при поданні клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтованого звідрядженням представника позивача.

Суд вважає дане клопотання необґрунтованим і таким, що може призвести до штучного затягування розгляду справи, в умовах існуючих процесуальних строків її розгляду, а тому вважає, що воно не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що сторонами в справі надані пояснення та заперечення, підстави, визначені законом для відкладення розгляду справи та оголошення в ній перерви відсутні, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності позивача та його представника.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що позивачем на підтвердження того, що на час укладання спірних договорів він перебував у стані наркотичного сп'яніння, не надано жодного доказу.

На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Косенко М.О. в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву в якій просив справу розглядати без його участі та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд, вислухавши думку представника відповідача, свідків, врахувавши пояснення представника позивача та заяву третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 26.07.2017 року було укладено договір позики та договір іпотеки, який є невід'ємною частиною договору позики.

Відповідно до умов договору позики ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 позику в сумі 387655,81 грн., що на день укладання цього договору за курсом НБУ становило еквівалент 15000 доларів США.

Позичальник ОСОБА_2 зобов'язався прийняти грошові кошти, належним чином їх використати і повернути позику до 26.10.2017 року та забезпечити позику нерухомим майном, а саме іпотекою: квартири АДРЕСА_1. Квартира складається з 1 жилої кімнати, має загальну площу 30,6 кв.м., Житлову площу 15,0 кв.м.

Предмет іпотеки належав іпотекодавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Біляєвим В.О., 12.03.2013 року за реєстровим №154 та зареєстрований в ДРРП 12.03.2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0, номер запису про право власності: 320487.

Відповідно до умов договору іпотеки, у випадку невиконання або неналежного виконання його умов іпотекодавцем, іпотеко держатель має право згідно з п. 5.4.4 договору іпотеки здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передбаченим Законом України «Про іпотеку», у тому числі і шляхом вчинення виконавчого напису з покладенням обов'язку оплати нотаріальних послуг на іпотекодавця.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 в установлений договором позики від 26.07.2017 року строк позику не повернув.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором відповідачем було направлено вимогу про погашення заборгованості за договором позики від 26.07.2017 року в сумі 403971,00 грн., що за курсом НБУ на момент направлення вимоги становило еквівалент 15000 доларів США, протягом 31 календарного дня з моменту отримання даного листа-вимоги.

У встановлений строк борг позивачем не було повернуто, у зв'язку із чим 02.04.2018 року відповідачем було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Позивач просив визнати недійсним договір позики від 26.07.2017 року та визнати недійсним договір іпотеки від 26.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Костенком О.М., зареєстровано в реєстрі за №1830, посилаючись на те, що на момент їх укладання він перебував у стані наркотичного сп'яніння, на що слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Верховним Судом України 18.09.2013 року було зроблено правовий висновок, згідно якого розписка прирівняна до договору позики, а отже і є документом, що підтверджує передання грошових коштів та документом, що встановлює права і обов'язки сторін відповідно до норм цивільного законодавства.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документу, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Оскільки позичальником обов'язок щодо повернення позики не виконано, у відповідача були підстави для застосування ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Позивач ОСОБА_8 звертаючись з даним позовом до суду оспорює договір позики від 26.07.2017 року та договір іпотеки від 26.07.2017 року на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Позивач посилався на те, що на момент укладання договору позики від 26.07.2017 року та іпотеки від 26.07.2017 року щодо квартири АДРЕСА_1, не усвідомлював своїх дій внаслідок дії наркотичних речовин.

Позивачем в якості доказу систематичного перебування під впливом наркотичних речовин на організм надано висновок щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яким встановлено, що 22.03.2017 року ОСОБА_2 перебував у стані сп'яніння.

При цьому, в період з 23.03.2017 року та на момент укладання оспорюваних правочинів 26.07.2017 року документального підтвердження вживання наркотичних речовин ОСОБА_2 суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 до 26.07.2017 року жодного разу не перебував на обліку у наркологічному диспансері.

Крім того, твердження позивача що наразі існує справа в суді про призначення над ним опікуна та визнання його обмежено дієздатним також не приймаються судом до уваги.

У відповідності до положень ЦК України фізична особа може бути визнана повністю або обмежено дієздатною виключно судом.

До моменту винесення рішення про призначення опікуна така особа є повністю цивільно дієздатною.

Разом з тим, під час укладання договору іпотеки від 26.07.2017 року, який посвідчувався нотаріально, нотаріусом було встановлено факт цивільної дієздатності ОСОБА_2

Нотаріус у своїй професійні діяльності регулюється спеціальним нормативним актом «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», главою 4 якого встановлено, що Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

З матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус КМНО Косенко М.О. провівши розмову перед посвідченням зобов'язання з ОСОБА_2 та роз'яснивши йому усі права, обов'язки та наслідки правочину впевнився у його дієздатності та поведінка позивача не викликала сумнівів у його дієздатності та усвідомленні значенні своїх дій, саме тому не було причин у відмові посвідчення правочину.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цією особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

В п. 1 Інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» № 10-1390/0/4-12 від 27.09.2012 року, адресованого головам апеляційних судів сформульовано обов'язкову для всіх судів України правову позицію щодо визнання недійсним правочину відповідно до частини першої статті 225ЦК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60ЦПК України) (постанова від 29 лютого 2012 р. № 6-9цс12).

В ході розгляду справи позивачем та його представником клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи або іншої експертизи не подавалось, хоча права їм були роз'ясненні.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, для визнання оспорюваних правочинів недійсними, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Що стосується пояснень свідка ОСОБА_9 то суд не приймає їх до уваги, оскільки її судження є такими, що не розкривають об'єктивної картини справи. Крім того, вона не була свідком укладання оспорюваних правочинів, не бачила стану ОСОБА_2 26.07.2018 року.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання недійсними договору позики від 26.07.2017 року та договору іпотеки від 26.07.2017 року.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 202, 207, 225, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 206, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус КМНО Косенко Микола Олександрович про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1;

Відповідач: ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_3;

Третя особа: приватний нотаріус КМНО Косенко Микола Олександрович, адреса: АДРЕСА_2.

Суддя