Ухвала

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/3033/18

провадження № 61-48930ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), КарпенкоС. О., Кузнєцова В. О.,

розглянувши касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року у складі судді Усатова Д. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М. у справі за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила зобов'язати заступника директора Департаменту, Начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ ПВР Департаменту ДВС) Климента Р. В. зняти арешти, накладені на належне їй майно та кошти у виконавчому провадженні ВП № 25746336 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-2990/09 від 18 листопада 2009 року про стягнення з неї на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Синтез» (далі - ПАТ «АБ «Синтез») заборгованості у розмірі 33 853 003 грн 47 коп., 1 700 грн державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Скарга мотивована тим, що на виконанні Відділу ПВР Департаменту ДВС перебував вказаний виконавчий лист. 13 червня 2013 року старший державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - ПАТ «АБ «Синтез», однак не вирішив питання про зняття арешту на належне їй майно та грошові кошти.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року скаргу задоволено. Зобов'язано заступника директора Департаменту, Начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р. В. зняти арешти з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, яке належить ОСОБА_4, накладені у виконавчому провадженні ВП № 25746336 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003 грн 47 коп., 1 700 грн державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що в порушення вимог статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про повернення виконавчого документа державний виконавець не вирішив питання про зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_4 як боржника, чим позбавив її можливості реалізувати своє право власності.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року апеляційну скаргу Департаменту ДВС відхилено. Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2018 року Департамент ДВС подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.

Касаційна скарга Департаменту ДВС мотивована тим, що оскільки з боржника не було стягнуто виконавчий збір, то у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_4

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Судами встановлено, що у провадженні Відділу ПВР Департаменту ДВС перебувало виконавче провадження ВП № 25746336 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003 грн 47 коп., 1 700 грн державного мита та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Постановами державного виконавця від 08 серпня 2011 року було накладено арешт на майно ОСОБА_4 як божника та стягнуто з неї 3 385 473 грн 35 коп. виконавчого збору. 13 червня 2013 року Відділом ПВР Департаменту ДВС було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу - ПАТ «АБ «Синтез» на підставі його заяви згідно з пунктом 1 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», чинного на час винесення постанови (далі - Закон № 606-XIV). Під час повернення виконавчого документа стягувачу постанова про стягнення виконавчого збору не направлялася боржнику чи органу державної виконавчої служби за підвідомчістю. Виконавче провадження на час розгляду цієї справи знищено. ОСОБА_4 зверталася до Департаменту ДВС із заявою, в якій просила зняти арешт, накладений на її майно, однак отримала відмову.

Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що в порушення вимог статті 50 Закону № 606-XIV державний виконавець не вирішив питання про зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_4, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов