Дата документу 26.12.2018 Справа № 334/3363/18
ЗАПОРЫЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1080/18 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Є.У.№ 334/3363/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В., Гончар М.С.,

розглянув у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі. Зазначила що з 2012 року по 2015 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_4, який проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Посилаючись на те, що після припинення шлюбних стосунків відповідач кошти на утримання дитини не надає, просила суд стягнути з нього аліменти по 1 500 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліме6нти у розмірі по 1 500 грн. щомісячно на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 17 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ухиляється від своїх обов'язків з утримання дитини, а тому на підставі ст.ст.180, 181 СК України з нього на користь позивачки підлягають стягненню аліменти у твердій грошовій сумі до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою цього ж суду від 25 вересня 2018 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Відмовляючи відповідачеві у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що повістки про виклик відповідача у судове засідання направлялися йому у відповідності з вимогами ст.128 п.7 ЦПК України за місцем його проживання. Від отримання судових повісток відповідач ухилився, у зв'язку з чим вони були повернуті до суду із відміткою на конверті «за закінченням строку зберігання». Разом з тим, про час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся телефонограмою. Посилання ОСОБА_3 в заяві на те, що він не є біологічним батьком дитини, не є підставою для скасування заочного рішення суду, оскільки в свідоцтві про народження дитини не виключені відомості про нього як про батька дитини.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового відмову у позові ОСОБА_3 посилається на те, що не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про відмову у позові.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження, копію ухвали направлено сторонам до відома, позивачці також направлена апеляційна скарга, запропоновано останній подати відзив на апеляційну скаргу протягом п'ятнадцяти днів. Вся кореспонденція направлялася сторонам за їх зареєстрованим місцем проживання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі(ч.3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (ст. 191 СК).

Згідно ч. 2 ст. 197 Сімейного кодексу України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Зареєстрованим місцем проживання позивачки є квартира АДРЕСА_1 (а.с.3).

Дитина ОСОБА_5 проживає з позивачкою ОСОБА_2, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання (а.с.30, 31) та знаходяться на її утриманні.

Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Установивши, що відповідач не приймає участі в утриманні своєї дитини, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов та стягнув аліменти у твердій грошовій сумі, оскільки постійного заробітку відповідач не має, доказів неспроможності виплачувати аліменти у визначеному позивачкою у позовній заяві розмірі суду не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, судом першої інстанції порушені норми процесуального права, справу розглянуто за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, є неспроможними.

Як вбачається із матеріалів справи повістки про виклик відповідача у судові засідання направлялися йому за місцем його проживання (а.с.25, 29).

Від отримання повісток про виклик до суду відповідач ухилився, через що вони були повернуті до суду з відміткою «за закінченням строку зберігання».

Відповідно до ч. 7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Проте, 21 червня 2018 року ОСОБА_6 на мобільний телефон № НОМЕР_1 була направлена телефонограма про виклик у судове засідання на 16 липня 2018 року на 15 год. 30 хв. (а.с.28)ю

Вказаний виклик до суду відповідач також проігнорував.

За вказаних обставин доводи відповідача про його необізнаність про час і місце розгляду справи спростовуються матеріалами справи і не відповідають фактичним обставинам.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 268, 374,375, 381- 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2018 року у цій справі залишити без зміни.

Позов ОСОБА_7 задовольнити частково.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: