РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 559/1983/18

Провадження № 22-ц/4815/340/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н.В., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником адвокатом ОСОБА_3 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 вересня 2018 року у складі судді Ходака С.К., постановлену в м. Дубно, дата складання повного тексту ухвали невідома,

в с т а н о в и в :

Представник позивача адвокат ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом із батьком, стягнення аліментів на утримання дитини.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 вересня 2018 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована п. 1 ч.4 ст. 185 ЦПК України та обґрунтована тим, що позовна заява подана і підписана особою, яка не має права її підписувати.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що в ордері про надання правової допомоги ним було зазначено, що будь-які обмеження його повноважень за укладеним з позивачем договором про надання правової допомоги відсутні, а це означає, що він як представник здійснює від імені позивача всі його процесуальні права та обовязки, в тому числі й право на підписання та подачу до суду даної позовної заяви. Вказує, що суд не заперечує того факту, що позивач уповноважив його звертатися до суду з таким позовом, проте, ставить під сумнів правомірність передачі будь-якими особами такого роду прав своїм представникам, зазначаючи, що ці сімейні права тісно повязані з особою, а тому в жодному випадку не можуть бути передані іншій особі. Зауважує, що суд, роблячи висновок про неможливість представника підписати позовну заяву від імені позивача, при цьому не підкріплює його посиланням на жодну норму діючого ЦПК України, який не містить жодних виключень щодо повноважень представника у справах про розірвання шлюбу. Вважає, що неприпустимо не приймати позовну заяву, подану ним як представником позивача. Пояснює, що суд міг при подальшому розгляді справи визнати явку позивача обовязковою і зясувати у нього всі спірні питання. Стверджує, що він як представник позивача реалізує волю сторони, а не є самостійним ініціатором розірвання шлюбу, у звязку з чим наполягає на помилковості висновку суду про відсутність у адвоката ОСОБА_3 повноважень підписувати дану позовну заяву. З наведених міркувань просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що при вирішенні питання про відкриття провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом із батьком, стягнення аліментів на утримання дитини, виявлено, що позовна заява в інтересах ОСОБА_1 подана до суду та підписана адвокатом ОСОБА_3, який діє на підставі ордеру серії РН-054 №141 від 07.06.2018, виданого на підставі договору про надання правової допомоги.

Із позовної заяви вбачається, що однією із позовних вимог є розірвання шлюбу.

Згідно з п.п. 1, 5 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Опікун має право пред'явити позов про розірвання шлюбу, якщо цього вимагають інтереси того з подружжя, хто визнаний недієздатним.

Системний аналіз зазначених норм Сімейного кодексу України вказує на те, що позов про розірвання шлюбу подається безпосередньо чоловіком або дружиною, а не їх представниками. Виключення передбачено лише для осіб, які визнані недієздатними.

Право на подачу позову про розірвання шлюбу є особистим правом подружжя та не підлягає передорученню.

Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Покликання апелянта на те, що місцевий суд, роблячи висновок про неможливість представника підписати позовну заяву від імені позивача не підкріпив жодною нормою діючого ЦПК України, спростовуються самим тексом мотивувальної частини ухвали, в якому судом викладено свої міркування з посиланням на норми Сімейного Кодексу України, Цивільного Кодексу України та розяснення Пленуму Верховного Суду України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно повернув позовну заяву, оскільки міг при подальшому розгляді справи визнати явку позивача обовязковою і зясувати у нього всі спірні питання не заслуговують на увагу суду я к такі, що суперечать нормам процесуального законодавства.

Так, положення ст.ст. 184 187 ЦПК України передбачають коло питань, які зясовує суддя при відкритті провадження. До них, в тому числі, належить і зясування питання, чи підписана позовна заява осою, яка має право її підписувати

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує, що волевиявлення особи щодо розірвання шлюбу, в якому вона перебуває, є її індивідуальним бажанням, яке повязане з особистим ставленням до шлюбу і відносин, що у ньому склалися, а тому повинне виражатися у самостійних діях особи, зокрема подання позову про розірвання шлюбу.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, які діяли на момент її винесення, судом першої інстанції в повній мірі зясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником адвокатом ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2018 року.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_4

Судді: підпис ОСОБА_5 підпис ОСОБА_6

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_4