АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6484/18Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/789/743/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 року колегія суддів Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін - представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката

ОСОБА_2, представника стягувача ОСОБА_7 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу № 607/6484/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 червня 2018 року, постановлену суддею Сливкою Л.М., у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Слишик О.М. про накладення штрафу,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Тернопільського РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Слишик О. М. від 10 листопада 2017 року, якою на неї накладено штраф у розмірі 3400 грн. за невиконання рішення суду. В обґрунтування скарги посилалася на те, що постанови про відкриття провадження від 19 липня 2017 року з примусового виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 18 травня 2017 року вона не отримала до теперішнього часу. Повідомлення з ДВС про необхідність явки 23.08.2017 року для вчинення виконавчих дій за місцем виконання таких нею було отримано лише 25.08.2017 року - поза межами визначеного державним виконавцем строку для такого виконання. Крім цього, в зв'язку з неможливістю виконання нею рішення апеляційного суду Тернопільської області з підстав, що таке є незрозумілим, 20.11.2017 року вона звернулася до суду з заявою про роз'яснення відповідного рішення, з приводу чого лише 18.01.2018 року було прийнято судове рішення, яким у задоволенні її заяви відмовлено. Вважаючи зазначені причини невиконання рішення суду поважними, що свідчить про відсутність умислу в її поведінці, просила скасувати постанову державного виконавця, як таку, що є протиправною.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 06 червня 2018 року провадження в цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про накладення штрафу закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її прийнятою з порушенням норм матеріального і процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, як на порушення судом норм матеріального права, посилається на безпідставне застосування вимог ч.2 ст.74 ЗУ "Про виконавче провадження", в той час як застосуванню підлягала ч.1 ст.74 цього ж Закону, що в свою чергу призвело до порушення вимог процесуального закону в частині вирішення питання юрисдикції даного спору - помилкових висновків, що спір повинен розглядатися адміністративним судом у порядку, передбаченому ст.287 КАС України, а не судом загальної юрисдикції.

З урахуванням того, що рішення суду, за яким був виданий виконавчий лист (і яке виконував державний виконавець Тернопільського районного відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області), постановлено у цивільній справі, то в силу вимог ст.447 ЦПК України, скаргу нею було подано до суду загальної юрисдикції - Тернопільського міськрайонного суду, як це передбачає, зокрема й ч.1 ст.74 ЗУ "Про виконавче провадження". Натомість, звертає увагу, що частина 2 ст.74 Закону передбачає адміністративну юрисдикцію розгляду скарг на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), відмінних від судових, та постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів.

У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній. Додатково зазначив, що помилковість висновків суду стверджується також і тим, що поняття "накладення" штрафу, право державного виконавця на яке встановлено ст.75 ЗУ "Про виконавче провадження" та "стягнення...штрафів", скарги на дії про що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, не є поняттями тотожними.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнав, вважаючи ухвалу суду законною й такою, що скасуванню не підлягає.

Перевіривши законність ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Закриваючи провадження у цивільній справі, суд першої інстанції, виходив із того, що з урахуванням положень ч.2 ст.74 ЗУ "Про виконавче провадження" заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо оскарження дій державного виконавця про накладення на неї штрафу за невиконання судового рішення не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а є предметом розгляду адміністративного суду в порядку, передбаченому ст.287 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в Тернопільському районному відділі ДВС ГТУЮ у Тернопільській області на виконанні знаходиться виконавче провадження ВП № 54336591 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 26 червня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом на підставі рішення від 18 травня 2017 року Апеляційного суду Тернопільської області (а.с.81 т.2).

19 липня 2017 року старшим державним виконавцем ТРВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Слишик О.М. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та зобов'язано ОСОБА_1 звільнити самовільно захоплену частину дороги у АДРЕСА_1 шляхом звільнення дороги від огорожі, бузку та калини, декоративного куща туї, що становлять живий пліт біля будинку (а.с.83 т.2).

Вказана постанова була направлена ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, який повернувся за закінченням терміну зберігання.

10 листопада 2017 року постановою старшого державного виконавця ТРВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Слишик О. М. на ОСОБА_6 за невиконання рішення суду було накладено штраф у розмірі 3400 грн., в порядку ст.ст.63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.3 т.2).

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному.

Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно вимог ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень.

Зокрема, відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.1 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у споссіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.63 ЗУ "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом п.5 ч.1 ст.3 вищевказаного Закону постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанови державних чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Відповідно до ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно з вимогами п.7 ч.2 ст.17 КАС України (в редакції від 03.08.2017 року) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, в тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

За п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Встановивши, що предметом оскарження ОСОБА_1 є постанова державного виконавця про накладення на неї штрафу за невиконання рішення суду, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, з урахуванням положень ч.2 ст.74 ЗУ "Про виконавче провадження" дійшов вірного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі за її скаргою, поданою до суду загальної юрисдикції.

Доводи апеляційної скарги в частині помилкового застосування судом при вирішенні питання юрисдикції даного спору вимог ч.2 ст.74 ЗУ "Про виконавче провадження" замість вимог ч.1 цієї ж статті з посиланням на те, що юрисдикція адміністративного суду відповідно до змісту ч.2 цієї статті поширюється лише на постанови про стягнення штрафів, накладених приватним виконавцем, колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з системного аналізу положень п.5 ч.1 ст.3 у взаємозв'язку з положеннями ч.2 ст.74 ЗУ "Про виконавче провадження". Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону виконавчими документами державного виконавця є: постанови про стягнення виконавчого збору, постанови про стягнення витрат виконавчого провадження та постанови про накладення штрафу, в той час як виконавчими документами приватного виконавця є: постанови про стягнення основної винагороди, постанови про стягнення витрат виконавчого провадження та постанови про накладення штрафу.

У зв'язку з цим, відмінність між виконавчими документами державного та приватного виконавця є лише у постанові про стягнення виконавчого збору, яка виноситься тільки державним виконавцем та у постанові про стягнення основної винагороди, яка на противагу першій, виноситься тільки приватним виконавцем. Тому, немає підстав вважати, що виконавчі документи про стягнення витрат виконавчого провадження та штрафів, перелік яких зазначено у ч.2 ст.74 ЗУ "Про виконавче провадження", та на оскарження яких поширюється юрисдикція адміністративного суду, стосуються лише особи приватного виконавця. Особи приватного виконавця в даній статті стосується лише оскарження постанови про стягнення основної винагороди, як такої, що виноситься лише приватним виконавцем.

За правилами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала постановлена Тернопільським міськрайонним судом з дотриманням вимог закону, така з підстав, наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.35 ч.1; 259 ч.ч.1, 2, 6, 8; 374 ч.1; 375 ч.1; 381 ч.1; 382 ч.ч.1, 2; 384 ч.1; 389 ч.1 п.2; 390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи