Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 441/1517/16-ц

провадження № 61-17296 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Городоцька міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 червня 2017 року у складі судді Українець П. Ф. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5,

ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, Городоцька міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона є наймачем будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є її внуками, які у даному будинку давно не проживають, обов'язків членів сім'ї, пов'язаних з утриманням, оплатою комунальних послуг, не виконують, але продовжують бути зареєстрованими, що порушує її права як наймача будинку.

Посилаючись на тривалу відсутність відповідачів у зазначеному будинку без поважних причин, просила визнати їх такими, що втратили право користування ним.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 06 червня

2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відсутні, оскільки вони не проживали у будинку з поважних причин, а саме відповідачі вимушено вибули із будинку будучи неповнолітніми, при цьому їхнє повернення у таке житло та проживання в ньому було неможливим, оскільки будинок з 1994 року знаходиться в аварійному стані, а у 2015 році він був зруйнований.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 червня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що оскільки буд. АДРЕСА_1 з 1994 року був визнаний аварійним, а з 2015 року - зруйнований, то тривала відсутність відповідачів у будинку, який був непридатним для проживання, була виправданою, а тому суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, обгрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідачі не проживали у ньому з поважних причин.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій вона просила скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2018 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини, на які вона посилається, як на обгрунтування своїх вимог, підтверджуються зібраними у справі доказами, яким суди попередніх інстанцій належної оцінки не надали, що свідчить про порушення ними норм процесуального права. Вважала безпідставним посилання судів на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 лютого 2004 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про розірвання шлюбу, оскільки обставини залишення відповідачами житлового приміщення, в якому вони зареєстровані, не було предметом дослідження у даній справі. Крім того, суд не звернув увагу, що ОСОБА_10 помер у 2009 році, а отже його протиправна поведінка не може вважатися поважною причиною не проживання відповідачів за місцем реєстрації у період з 2009 по 2016 рік. Зазначала, що житловий будинок було визнано аварійним у 1994 році, що не завадило відповідачам зареєструватись та проживати у ньому до 2000 року, а тому аварійний стан будинку не є поважною причиною їх відсутності за місцем реєстрації.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами установлено, що житловий буд. АДРЕСА_1 належить до комунальної власності Городоцької міської ради Львівської області, наймачем зазначеного житлового приміщення є ОСОБА_4

У зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_4, її донька ОСОБА_7 та онуки ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5, що підтверджується довідкою виконкому Городоцької міської ради Львівської області про склад сім'ї від 23 березня

2016 року № 1046.

Згідно складених комісією Городоцької міської ради актів обстеження житлового будинку від 23 листопада 2015 року, 10 лютого 2016 року, 01 березня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстровані, але не проживають у спірному будинку.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обгрунтовувала тим, що відповідачі ОСОБА_6 та

ОСОБА_5 не проживають в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців, а тому наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування ним.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Установлено, що відповідачі залишили спірне житло неповнолітніми дітьми не з власної волі, причиною для зміни місця проживання на початку 2000-их років була неможливість їх спільного проживання з їхнім батьком ОСОБА_10 через його протиправну поведінку.

Крім того, в акті обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї від

17 січня 1994 року зазначено, що житловий буд. АДРЕСА_1 є аварійним та не підлягає капітальному ремонту, в приміщенні сиро, підлога прогнила, дах протікає, інше.

Таким чином, встановивши, що відсутність у житловому приміщенні

ОСОБА_6, ОСОБА_5 викликана поважними причинами, зокрема конфліктною ситуацією з їхнім батьком та непридатністю житлового будинку для проживання у зв'язку з його аварійним станом, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком.

Окрім того, Верховний Суд бере до уваги, що на час розгляду справи зазначений житловий будинок повністю зруйновано, що підтверджується листом Городоцької міської ради Львівської області від 23 січня 2017 року № 01-27/97 та копією акту комісії міської ради від 09 грудня 2016 року, а тому відсутні підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, якого не існує.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 червня

2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого

2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник