ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 2-13525/10

провадження № 61-18502св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2017 року, постановлене колегією суддів у складі: Костенко Т. М., Довгаль А. П., ОвсянніковоїА. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_10 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення, укладеного 3 травня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_10, стягнення з відповідача 4 000 грн заборгованості за договором оренди, визнання права власності.

Посилався на те, що 3 травня 2010 року між ним та відповідачем укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого відповідач використовує на умовах оренди об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_1 загальною площею 291,7 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_2 загальною площею 422,9 кв. м, що знаходяться за цією ж адресою.

За умовами договору оренди нерухомого майна розмір орендної плати становив 1 000 грн в місяць, але станом на час звернення до суду зобов'язання зі сплати орендної плати за договором оренди відповідачем не виконані, хоча приміщення ним використовуються.

Позивач просив розірвати договір оренди нежитлового приміщення, укладений 3 травня 2010 року між ним та ОСОБА_5, стягнути з ОСОБА_5 4 000 грн заборгованості за договором.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_1 загальною площею 291,7 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_2 загальною площею 422,9 кв. м, що знаходяться за цією ж адресою.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2010 року, постановленим у складі судді Гетьман Р. А., позов задоволено. Розірвано договір оренди нежитлового приміщення, укладений 3 травня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Стягнено з ОСОБА_5 4 000 грн заборгованості з орендної плати. Визнано за ОСОБА_4право власності на нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_1 загальною площею 291,7 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_2 загальною площею 422,9 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1.

Цим же рішенням зобов'язано Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (далі - КП «Київське МБТІ») зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на вказані об'єкти нерухомого майна. Стягнено з ОСОБА_5 на користь держави державне мито в сумі 68 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 відкрито, безперервно понад п'ятнадцять років добросовісно володіє спірними нежитловими приміщеннями, а ОСОБА_5 порушує умови договору оренди, не сплачуючи орендної плати.

В апеляційному порядку справа переглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2017 року заочне рішення скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимими доказів стосовно статусу спірних приміщень, а надано лише копію договору оренди спірних приміщень від 3 травня 2010 року, укладеного між позивачем та відповідачем, та акт прийому-передачі до цього договору і копію технічного паспорту нежитлових приміщень. Зобов'язавши КП «Київське МБТІ» зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, що знаходяться у АДРЕСА_1, Дзержинський районний суд м. Харкова вирішив питання про права та обов'язки КП «Київське МБТІ», яке до участі у справі залучене не було, і, крім цього, порушені права співвласників підвального приміщення багатоквартирного будинку.

У травні 2017 року ОСОБА_4 через представника - адвоката

ОСОБА_6 -подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що апеляційний суд не перевірив статусу спірних нежитлових приміщень як допоміжних; також на те, що справу в апеляційному порядку переглянуто за апеляційною скаргою особи, яка у розумінні частини першої статті 292 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги не мала права на апеляційне оскарження рішення суду.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 8 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом встановлено, що 3 травня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого відповідач використовує на умовах оренди об'єкти нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_1 загальною площею 291,7 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1, та нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_2 загальною площею 422,9 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1.

За умовами договору оренди плата за договором становила 1 000 грн в місяць.

Звернувшись до суду з позовом у грудні 2010 року, позивач посилався на те, що відповідач не виконує зобов'язання зі сплати орендної плати у розмірі 1 000 грн. в місяць.

Уточнивши у грудні 2010 року позовні вимоги, ОСОБА_4 зазначав, що вказаними нежитловими приміщеннями він користується відкрито, безперервно понад 15 років, добросовісно ними володіє, що є підставою для визнання за ним права власності на підставі статті 344 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що позивач відкрито і безперервно понад 15 років користується спірними нежитловими приміщеннями і рішенням Постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Правопорядок» від 27 лютого 2009 року за ОСОБА_4 з цих підстав визнано право власності на вказані нежитлові приміщення. Суд також зобов'язав КП «Київське МБТІ» зареєструвати за позивачем право власності на спірні нежитлової приміщення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що, зобов'язавши КП «Київське МБТІ» зареєструвати за ОСОБА_4 на праві власності об'єкти нерухомого майна - нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_1 загальною площею 291,7 кв. м та нежитлове приміщення групи приміщень НОМЕР_2 загальною площею 422,9 кв. м літер. «А», що знаходяться по АДРЕСА_1, - суд першої інстанції залишив поза увагою, що у цій справі такі позовні вимоги заявлені не були, не вбачається таких і в уточненій позовній заяві, поданій у грудні 2010 року, а КП «Київське МБТІ» участі у справі не брало. Крім того, апеляційний суд вказав на відсутність у матеріалах справи доказів, якими суд першої інстанції обґрунтував рішення, та порушення права співвласників багатоквартирного будинку на допоміжні підвальні приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Враховуючи те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Отже, підстави для захисту права власності шляхом визнання цього права в судовому порядку чітко визначені законом.

Відповідно до частини першої статті 10, статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ані щодо статусу спірних нежитлових приміщень, ані щодо державної реєстрації права власності, ані рішення постійно діючого Третейського суду при товарній біржі «Правопорядок» від 27 лютого 2009 року у справі № 05/ПТС-09 (стосовно визнання права власності на ці приміщення за ОСОБА_4, на яке посилався позивач та суд першої інстанції у своєму рішенні), а до позову надано лише копію договору оренди спірних нежитлових приміщень від 3 травня 2010 року, укладеного між позивачем та відповідачем, акт прийому-передачі до цього договору та копію технічного паспорту, апеляційний суд дійшов вірного висновку про ненадання позивачем доказів порушення його права власності або невизнання його права власності на вказане майно.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, оскільки він є законним і обґрунтованим.

Доводи, викладені в касаційній скарзі про те, що апеляційним судом переглянуто справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі і не має передбаченого законом права на апеляційне оскарження, відхиляються, оскільки апеляційний суд, приймаючи апеляційну скаргу ОСОБА_11, дійшов правильного висновку, що ухвалене судове рішення завдає їй як співвласнику приміщень у будинку АДРЕСА_1шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках у вигляді неможливості реалізовувати права співвласника на спірні підвальні приміщення.

В силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а також здійснювати переоцінку доказів у справі.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик