Ухвала

21 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 466/9602/17

провадження № 61-47934 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року в справі за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області ШведаРомана Зеновійовича,

ВСТАНОВИВ :

30 листопада 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

Згідно зі статтею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно із частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Заявник просить поновити строк на касаційне оскарження посилаючись на те, що постанова Апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року була отримана нею поштою 6 листопада 2018 року, що підтверджується поштовим конвертом з ідентифікатором поштового відправлення.

Отже, вказані обставини є достатніми підставами для поновлення строку на касаційне оскарження.

04 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шведа Р. З., в якій просила: визнати незаконними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області ШведаР. З. щодо виставлення на торги квартири АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності у зв'язку з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; заборонити державному виконавцю Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шведу Р. З. проводити торги квартири АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності у зв'язку з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шведа Р. З. відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 14 лютого 2018 року залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в процесі виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2010 року, яке набрало законної сили, державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Швед Р. З. діяв з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», неправильно визначили, що квартира АДРЕСА_1, у якій проживає касатор і яка є для неї єдиним житлом, не підпадає під дії вищевказаного закону про мораторій, і відповідно прийняли неправомірне рішення. Крім того, заявниця вважає, що вона є споживачем кредитних (фінансових) послуг.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

За правилом частини п'ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Аналіз змісту оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Тобто, цим Законом чітко передбачені умови за яких цей мораторій застосовується, зокрема, якщо нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Суди під час розгляду справи встановили, що 08 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/1312/74/48968, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала грошові кошти в розмірі 86 153 доларів США.

На забезпечення виконання кредитного договору № 014/1312/74/48968, 08 травня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, у ОСОБА_4 виникла заборгованість за кредитним договором, а тому ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/1312/74/48968 від 08 травня 2007 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2010 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 68900 доларів США 39 центів, що в еквіваленті до національної валюти становить 550534,79 грн заборгованості за кредитним договором № 014/1312/74/48968 від 08 травня 2007 року, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в суді. Дане рішення суду набрало законної сили, а тому підлягає обов'язковому виконанню.

20 січня 2011 року судом видано виконавчий лист № 2-1424/10 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2010 року.

5 листопада 2011 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЛМУЮ відкрито виконавче провадження ВП №40409757 на виконання виконавчого листа № 2-1424/10.

Судами також встановлено, що у приватній спільній сумісній власності ОСОБА_4 знаходиться квартира АДРЕСА_2, загальною площею 81,2 кв.м, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 13 лютого 2017 року.

Таким чином, незалежно від того, що нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання заявниці та його площа становить менше 140 кв. м, суди дійшли правильного висновку про те, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на спірні правовідносини, оскільки у власності ОСОБА_4 знаходиться інше нерухоме майно.

Отже, доводи касаційної скарги щодо неправильності застосування норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є неприйнятними, оскільки правомірність застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій є очевидним.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм матеріального права судами попередніх інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не буде мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики, подана скарга є необґрунтованою, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2018 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв