Провадження № 2-к/537/1/2018
Справа № 537/1688/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2018 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Мєняйлові О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці клопотання Відкритого акціонерного товариства «Російські залізничні шляхи» про визнання та примусове виконання на території України постанови Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 16 березня 2017 року по справі №А16-52/2015 про стягнення з публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізничні шляхи» грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області надійшло клопотання ВАТ «Російські залізничні шляхи» про визнання та примусове виконання на території України постанови Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 11 березня 2017 року по справі №А16-52/2015 про стягнення з публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізничні шляхи» грошових коштів в розмірі 16 412 836 руб. 64 коп. (сума збитків) та 78 475 руб. 93 коп. судового збору.

Представник заявника, ВАТ «Російські залізничні шляхи» в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, однак надав клопотання, згідно якого просив розглянути справу без його участі та зазначив, що вимоги клопотання підтримує.

Представник ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечувала та просила відмовити в повному обсязі з тих підстав, що виконання постанови Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 11 березня 2017 року по справі №А16-52/2015 посягає на публічний порядок України, загрожує її національним інтересам у розумінні Рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України від 06 травня 2015 року «Про стратегію національної безпеки України», яке введено в дію Указом Президента України № 287/2015 від 26 травня 2015 року. Зазначила, що діяльність ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» полягає у виробництві комплектуючих виробів до залізничних вагонів і має складний цикл виробництва кінцевої продукції. У період з лютого 2014 року по листопад 2016 року основана продукція заводу не вироблялась. З 2014 року основний імпортер продукції українського виробництва РФ почала обмежувати свої закупівлі, застосовуючи при цьому різні методи впливу. Вказала, що господарські взаємовідносини ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» з контрагентами Російської федерації були призупинені в односторонньому порядку Російською Федерацією. Заходи торгівельно-економічного нищівного впливу спрямовані проти підприємств галузі Українського залізничного машинобудування Російською Федерацією було реалізовано через систему органів сертифікації на залізничному транспорті, а з лютого 2014 року також з використанням судової гілки влади. Також представник ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» зазначила, що у разі надання судом згоди на примусове виконання постанови Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 11 березня 2017 року по справі №А16-52/2015 вітчизняна галузь залізничного машинобудування зазнає неспіврозмірних втрат аж до ліквідації майнового комплексу підприємства боржника.

Приймаючи до уваги положення статті 467 Цивільно-процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін не є перешкодою для розгляду клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника заявника, ВАТ «Російські залізничні шляхи», на підставі пояснень представника ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та письмових матеріалів справи.

Суд, вислухавши пояснення представника ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» ОСОБА_1, вивчивши та дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступних висновків.

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Арбітражного суду Єврейської автономної області перебувала справа за позовом ВАТ «Російські залізничні шляхи» до ВАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», за участю третіх осіб ВАТ «Сибірська вугільна енергетична компанія», ТОВ «Уральський рухомий склад» про стягнення збитків.

Вказане вище підтверджується протоколом судового засідання Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 13 березня 2015 року, підтвердження про вручення документу, повідомлення про повернення доручення від 18 серпня 2015 року за вих..№27/05-23/2440, постановою Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації по справі №06АП-6201/2016, постановою Арбітражного суду Єврейської автономної області по справі №А16-52/2015 від 12 грудня 2017 року.

16 березня 2017 року Шостий арбітражний апеляційний суд Російської Федерації прийняв постанову по справі №06АП-6201/2016, яка набрала законної сили 16 березня 2017 року, якою рішення від 14 вересня 2016 року Арбітражного суду Єврейської автономної області по справі №А16-52/2015 змінено; стягнуто з ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь АТ «Російськв залізничні шляхи» 16 412 836 руб. 64 коп. збитків, а також 78 475 руб. 93 коп. витрат по судовому збору; в іншій частині позову відмовлено.

Вказане вище підтверджується наявними в матеріалах клопотання постановою Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації по справі №06АП-6201/2016 від 16 березня 2017 року, довідкою Арбітражного суду Єврейської автономної області за вих..№86 від 12 грудня 2017 року.

На підставі зазначеної вище постанови, 03 квітня 2017 року по справі №А16-52/2015 Арбітражним судом Єврейської автономної області видано виконавчий лист про стягнення з ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ВАТ «Російські залізничні шляхи» 16 412 836 руб. 64 коп. збитків, а також 78 475 руб. 93 коп. витрат по судовому збору.

Згідно довідки Арбітражного суду Єврейської автономної області за вих..№87 від 12 грудня 2017 року, постанова Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації по справі №06АП-6201/2016 від 16 березня 2017 року на території Російської Федерації не виконувалась.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 468 Цивільно-процесуального кодексу України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України.

Розгляд судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами-учасницями відповідних міжнародних договорів.

При їх вирішенні суди повинні виходити з положень статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIІІ від 02 червня 2016 року, статей 35, 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» №4002-ХІІ від 24 лютого 1994 року, і відповідних міжнародних договорів України, що передбачають порядок визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів, і враховувати, що згідно зі статтею 9 Конституції України, міжнародні договори, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_2 України, входять до національного законодавства України.

Згідно зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України.

Статтею ІІІ Конвенції про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень, прийнятої 10 червня 1958 року в місті Нью-Йорку, ратифікованої Україною 10 жовтня 1960 року, яка набрала чинності для України 08 січня 1961 року (далі - Нью-Йоркська конвенція), передбачено, що кожна Договірна Держава визнає арбітражні рішення обов'язковими та приводить їх до виконання відповідно до процесуальних норм тієї території, де запитується визнання та приведення до виконання цих рішень, на умовах, викладених у цій Конвенції.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» №4002-ХІІ від 24 лютого 1994 року, арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов'язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36 вказаного Закону.

У Нью-Йоркській конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року, передбачено вичерпний, що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.

Цей перелік міститься у статті 5 Нью-Йоркської конвенції, а також вони перелічені у статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» №4002-ХІІ від 24 лютого 1994 року та у частині 2 статті 468 Цивільно-процесуального кодексу України.

Так, відповідно до п. b) ч. 2 ст. 5 Нью-Йоркської Конвенції у визнанні та виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено, зокрема, якщо компетентна влада держави, в якій воно запитується, визнає, що визнання та виконання цього рішення суперечить публічному порядку цієї країни.

Згідно частини 1 статті 468 Цивільно-процесуального кодексу України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України.

Відповідно до частини 2 статті 468 Цивільно-процесуального кодексу України, якщо міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, та цим Кодексом строк предявлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» №4002-ХІІ від 24 лютого 1994 року, у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно

від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено

лише: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця

сторона подасть компетентному суду, у якого просить визнання або

виконання, доказ того, що: одна із сторін в арбітражній угоді, зазначеній у статті 7, була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте, якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або склад третейського суду або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або - рішення ще не стало обов'язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або 2) якщо суд визнає, що: об'єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду

за законодавством України; або визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Згідно аудиторського звіту про виконання аудитором узгоджених процедур №28 від 05 квітня 2017 року, виконаного ТОВ «Січень-Аудіт» на замовлення ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», основними споживачами продукції, що виробляється підприємством є підприємства залізничного господарства та за обсягами споживання діяльність ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» орієнтована на споживачів підприємства залізничного господарства Російської Федерації і країн Митного союзу. Чинниками, які впливають на фінансово-господарську діяльність підприємства є заниження показників виробництва до мінімально можливих та адміністрування органами по сертифікації Російської Федерації обсягів споживання і, як наслідок, усунення ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» від можливості вести господарську діяльність на ринку залізничних вантажних вагонів Російської Федерації та країн Митного союзу.

Тобто, за висновком вищезазначеного аудиторського звіту, відмова основних споживачів Російської Федерації, резидентів країн митного союзу, в звязку з політичною ситуацією в Україні (зміна курсу політико-економічного розвитку) стала однією із основних причин спаду виробництва власної продукції ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Вагонобудівні підприємства України, а також виробники комплектуючих до них, змушені були призупинити виробництво своєї продукції, так як її реалізація в найближчому майбутньому була не прогнозована . Призупинення дії сертифікатів відповідності на підставі Припису ФБУ «РС ФЖТ» № 1704 від 16 липня 2014 року спричинило за собою виникнення необґрунтованих витрат для ПАТ «КСЗ» внаслідок неможливості виробництва та реалізації продукції споживачами, які є субєктами господарювання Російської Федерації та країн Митного Союзу.

За висновком аудитора, у разі надання судом згоди на примусове виконання, в тому числі іноземного суду, вітчизняна галузь залізничного машинобудування зазнає неспівмірних втрат, аж до ліквідації майнового комплексу підприємства ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Окрім того, важкий фінансовий стан підприємства унеможливлює здійснювати погашення заборгованості з періодом виникнення 2014-2016 роки.

Дії по зупинці сертифікатів ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» через систему органів по сертифікації Російської Федерації, що мають наслідком зменшення обсягів виробництва і продажу продукції в сукупності із спробами Російських судових інстанцій покласти на підприємство відповідальність за збитки, є проявами торговельно-економічної війни.

Відповідно до пункту 3.1. статті 3 Стратегії Національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 26 травня 2015 року № 287/2015, торговельно-економічна війна є актуальною загрозою національної безпеки України.

Згідно визначення, Економічна війна економічна стратегія, заснована на використанні заходів економічного характеру (наприклад, економічної блокади, торговельних обмежень тощо), направлених на ослаблення економіки іншої держави або блоку держав. Економічна війна може бути складовою економічного протистояння або складовою гібридної війни, класична війна звичайно передбачає повне припинення будь яких економічних відносин між країнам-ворогами. Методами ведення економічної війни є: заборона на експорт/імпорт окремих видів товарів; обмеження на експорт/імпорт окремих технологій; торговельна блокада; спричинення банківської кризи та обвал національної валюти; спричинення дисбалансу цін на критичні позиції експорту або імпорту.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 27 січня 2015 року № 129-VII затверджено звернення до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_2 Європи, Парламентської ОСОБА_2 НАТО, Парламентської ОСОБА_2 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_2 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VII Законодавчим органом України затверджено Заяву про відсіч збройної агресії Росії, згідно з якою силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є атаками збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «q» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної ОСОБА_2 ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

У заяві Верховною ОСОБА_2 України зазначено, що вчинивши збройну агресію проти України, Російська Федерація грубо порушила свої зобовязання, встановлені наступними міжнародними актами:

Статут ООН, відповідно до якого держави-члени повинні розвязувати будь-які спори мирними засобами та утримуватися у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування (частини 3 і 4 статті 2);

Гельсінський Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі, підписаний 1 серпня 1975 року, відповідно до якого її держави-учасники визнають непорушними кордони всіх держав у Європі та утримуються від будь-яких дій, спрямованих на захоплення частини або всієї території будь-якої держави-учасника (частина 1, розділ ІІІ);

Меморандум про гарантії безпеки у звязку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, який зафіксував зобовязання Російської Федерації, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучених Штатів Америки:

-поважати незалежність і суверенітет та чинні кордони України;

-утримуватися від погрози силою чи застосування сили проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України;

-ніколи не використовувати жодну їхню зброю проти України, крім цілей самооборони або в будь-який інший спосіб згідно зі Статутом Організації Обєднаних Націй;

-договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією , ратифікований обома сторонами 14 січня 1998 року, згідно з яким Україна та Російська Федерація відповідно до положень Статуту ООН і зобовязань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність кордонів, що існують між ними (стаття 2).

У пункті 3 заяви Верховної ОСОБА_2 України до наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України віднесено шкоду, яку заподіяла Російська Федерація внаслідок незаконної анексії та агресії, що також полягає у не отриманих Україною та українськими підприємствами прибутках. Про економічний тиск на ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та зниження його прибутків через рішення системи органів та сертифікації Російської Федерації свідчить листування та звіт аудитора , які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що надання дозволу на виконання постанови Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації по справі №06АП-6201/2016 від 16 березня 2017 року про стягнення з ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ВАТ «Російські залізничні шляхи» коштів в розмірі 16 412 836 руб. 64 коп. та 78 475 руб. 93 коп. витрат по судовому збору, яке використовується Російської Федерацією як засіб торговельно-економічної війни, порушує публічний порядок та суперечить інтересам України, викладеним у стратегії національної безпеки, що затверджена рішенням РНБО, введеним в дію Указом Президента України № 287/2015 від 26 травня 2015 року, що підпадає під положення пункту 7 частини 2 статті 468 Цивільно-процесуального України, у звязку із чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України зазначеної постанови Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 259, 260, 468 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання Відкритого акціонерного товариства «Російські залізничні шляхи» про визнання та примусове виконання на території України постанови Шостого арбітражного апеляційного суду Російської Федерації від 16 березня 2017 року по справі №А16-52/2015 про стягнення з публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізничні шляхи» грошових коштів відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст ухвали буде виготовлено 13 серпня 2018 року.

Суддя : Д.О. Зоріна