Номер провадження: 22-ц/785/6030/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справа:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_2, Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про визнання права на встановлення міжпосадового співвідношення до посадового окладу за кваліфікаційним розрядом "фахівець 1 категорії" і права на отримання заохочення в розмірі посадового окладу та зобов'язання вчинити певні дії і зустрічним позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" до ОСОБА_2 про зміну формулювання причин звільнення та стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати його право на встановлення міжпосадового співвідношення (коефіцієнту) посадового окладу за кваліфікаційним розрядом (посадою) «фахівець 1 категорії», що визначений умовами оплати праці за трудовим договором; зобов'язати Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (надалі - ДП "АМПУ") встановити позивачу з 01.11.2016р. конкретний розмір посадового окладу з урахуванням міжпосадового співвідношення (коефіцієнту) для розряду «фахівець 1 категорії» - 3,89; зобов'язати ДП "АМПУ" видати позивачу розрахункові листки за квітень-липень 2017 року та довідку про роботу на підприємстві із зазначенням часу роботи і розміру заробітної плати; зобов'язати ДП "АМПУ" перерахувати основну і додаткову (виробничі та одноразові премії) заробітну плату, премію за 2016 рік, відпусткові та матеріальну допомогу у зв'язку з відпусткою, зважаючи на розмір посадового окладу позивача 18670 гривень в період 01.11.2016р. -30.04.2017р. та 19650 гривень з 01.05.2017р., стягнути на користь позивача різницю за трудовими виплатами в період з 01.11.2016р. по 24.07.2017р., остаточний розмір якої буде визначений після надання відповідачем розрахункових листків за квітень-липень 2017 року; визнати право позивача на отримання заохочення в розмірі посадового окладу за відпрацювання повного календарного 2016 року без періодів непрацездатності у відповідності до пункту 3.3.3 КД 2016 та стягнути з відповідача 18670 гривень; зобов'язати ДП «АМПУ» звільнити позивача за власним бажанням на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП з виплатою вихідної допомоги в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, обчисленого з розміру посадового окладу 19650 гривень (за два останні місці роботи); визнати дату звільнення позивача - дату ухвалення рішення у справі; стягнути з ДП «АМПУ» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.07.2017р. до дати прийняття рішення судом (т.1, а.с. 2-16).

В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 15.07.2015р. по 24.06.2016р. він працював на посаді фахівця відділу економічної та внутрішньої безпеки ДП «АМПУ», а з 24.06.2016 р. - на посаді фахівця відділу захисту економічної та внутрішньої безпеки того ж підприємства. При укладенні трудового договора в липні 2015 року позивачу був установлений оклад в розмірі 9 720 гривень, що відповідало міжпосадовому співвідношенню 2,66, тобто було в діапазоні 2,35-2,33, встановленому для фахівця першої категорії. Зі збільшенням встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати посадовий оклад позивача також збільшувався, проте перебував в межах коефіцієнту 2,35-2,33. В жовтні 2016 року до колективного договору на 2016-2018 роки, що діяв на ДП "АМПУ" з 26.02.2016р., було внесено зміни, відповідно до яких оклади 25 працівників стали визачатися як частка від посадового окладу голови ДП "АМПУ", внаслідок чого оклади цих працівників збільшилися у 5-8 разів. Іншим працівникам коефіцієнти граничних меж посадових окладів було підвищено на третину, а базою обчислення залишено розрахунковий мінімальний розмір посадового окладу працівника основного виробництва - інженера. Вважаючи, що внесення змін до колективного трудового договору мало наслідком зміну істотних умов праці, зокрема зниження розряду та зменшення оплати праці, ОСОБА_2 звернувся до ДП "АМПУ" із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України. Оскільки в задоволенні цієї заяви йому було відмовлено, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.

09 лютого 2018 року ДП "АМПУ" подало до суду зустрічний позов, предметом якого є: зміна формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з "за ч. 3 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням у зв'язку з не виконанням ДП "АМПУ" законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору" на "звільнений за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України"; стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 38 400 гривень (т.2, а.с. 89-9).

Вимоги зустрічного позову обгрунтовані тим, що позивача було звільнено з ДП "АМПУ" на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку із чим йому, відповідно до ст.44 КЗпП України, було виплачено вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 38 400 гривень. Оскільки ДП "АМПУ" вважає формулювання причин звільнення ОСОБА_2 неправильним, воно змушене звернутися до суду.

Заперечуючи проти первісного позову, представник ДП "АМПУ" зазначив, що посада, на якій працював позивач, називалася "фахівець", а не "фахівець пепршої категорії", а його заробітна плата за час роботи на підприємстві тільки збільшувалася, але не зменшувалася. Відповідно, зміни істотних умов праці не відбулося. Не погоджуючись з вимогами про виплату заохочень, представник зазначив, що останні не є обов'язковими платежами, а тому призначаються, виходячи з фінансових можливостей підприємства.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2018 року у задоволенні обох позовів відмовлено (т.1, а.с. 174-181).

15 червня 2018 року на вказане судове рішення ДП "АМПУ" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просило скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити вимоги ДП "АМПУ" (т.2, а.с. 185-191).

Обгрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначив, що за час розгляду спору судом ОСОБА_2 було звільнено за ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку із чим йому було виплачено вихідну допомогу в розмірі 38 400 гривень. Встановивши відсутність порушень трудового законодавства з боку ДП "АМПУ", суд першої інстанції помилково не задовольнив вимоги підприємства про зміну формулювання причин звільнення та стягнення заборгованості на підставі ст. 1212 ЦК України.

02 липня 2018 року Апеляційним судом Одеської області постановлено ухвалу про відкриття апеляційного провадження за скаргою ДП "АМПУ" (т.1, а.с. 200-202).

02 липня 2018 року на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2018 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову, зобов'язати ДП "АМПУ" видати позивачу дублікат трудової книжки, оформленої у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, визнати датою звільнення позивача дату видачі йому дублікату трудової книжки, стянути з ДП "АМПУ" на користь ОСОБА_2 виплати за порушення роботодавцем трудового законодавства (Т.2 а.с. 221-230).

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що роботодавець звільнив його за ч.3 ст.38 КЗпП України, виплативши при цьому допомогу в сумі 38 400 гривень, що є меншою ніж тримісячний середній заробіток. Останній, відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, має бути розрахований шляхом множення середньої заробтіної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, яке обчислюється діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства. Відтак, тримісячний середній заробіток має становити 81 770, 52 гривень. Таким чином, на думку позивача, підприємство неповністю виплатило йому суму вихідної допомоги. Не погоджуючись з висновками суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення сум премій, позивач зазначив, що розмір премій визначений самим роботодавцем у п. 4 Положення про преміювання, що є Додатком 9 до колективного договору 2016-2018, а тому відповідач зобов'язаний виплачувати такі заохочення. Разом із тим, всупереч взятим на себе зобов'язанням виплачувати премію в розмірі не менше 50 %, ДП "АМПУ" виплатило позивачу квартальну премію за 2017 рік в розмірі лише 10%.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_2, прийнято рішення про спільний розгляд апеляційних скарг (т.2, а.с. 231-234).

В судовому засіданні сторони підтримували свої апеляційні скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача має бути задоволена частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, і сторони не заперечують, що з 15.07.2015 року по 24.06.2016року ОСОБА_2 працював на посаді фахівця відділу економічної та внутрішньої безпеки ДП «АМПУ», а з 24.06.2016 року - на посаді фахівця відділу захисту економічної та внутрішньої безпеки того ж підприємства. Позивача було ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, схваленим на загальних зборах трудового колективу 26 лютого 2016 року.

Сторони також не заперечують, що посадовий оклад позивача в липні 2015 року становив 9 720 гривень. Протягом другого півріччя посадовий оклад ОСОБА_2 більшився до 11 000 гривень, а з травня 2016 року - до 11 600 гривень.

Ці обставини сторонами не оспорюються, а тому в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Як суд факту апеляційний суд, відповідно до частини 2 статті 367 ЦПК України, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, та які мають значення для вирішення справи.

З долученої до матеріалів справи копії трудової внижки ОСОБА_2 вбачається, що Наказом №776-к від 24.07.2017 року його було звільнено з посади фахівця відділу захисту економічних інтересів служби економічної та внутрішньої безпеки ДП «АМПУ» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату (т.2, а.с. 168-169).

Наказом №868-к від 11.08.2017 року запис №3 про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України визнано недійсним.

Наказом №1309-к від 08.12.2017 року ОСОБА_2 з 24 липня 2017 року звільнений з посади за ч.3 ст.38 КЗпП України - за власним бажанням у зв'язку із не виконанням ДП «АМПУ» законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

З матеріалів справи також вбачається, що 08 грудня 2017 року позивач отримав копію наказу про звільнення №1309-к від 08.12.2017 року, розрахунковий листок за грудень 2017 року та трудову книжку (т.1, а.с. 213).

Згідно з розрахунковим листком за грудень 2017 року, за період з 24 липня по 08 грудня 2017 року ОСОБА_2 нараховано 163 349 грн 20 коп., з яких 708 грн 72 коп. - компенсація відпустки, 38 400 грн - вихідна допомога, решта - середній заробіток за вказаний період (т.2, а.с. 133).

Апеляційним судом також встановлено, що з 24 по 27 липня 2017 року ОСОБА_2 був непрацездатний, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №255, копія якої долучена до матеріалів справи (т.1, а.с.145).

Згідно з медичними документами, 28 липня 2017 року позивач мав стати до роботи.

Сторони не заперечують того факту, що після 24 липня 2017 року ОСОБА_2 фактично не виконував трудові обов'язки, у зв'язку із чим йому не нараховувалась заробітна плата.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом не довів порушення відповідачем вимог трудового законодавства, а відповідач, задовольнивши частково вимоги ОСОБА_2, погодився із формулюванням причин звільнення, яке вимагав працівник. За таких обставин, суд не вбачав підстав для стягнення з працівника на підставі статті 1212 ЦК України виплаченої вихідної допомоги.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на відповідність висновків обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Сам по собі факт задоволення вимог працівника та виклад формулювання причин звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України не свідчить про відсутність спору щодо такого формулювання, а тому доводи сторін в цій частині підлягають перевірці судом.

Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-120цс12 від 31 жовтня 2012 року.

Вказане свідчить про те, що, отримавши заяву працівника про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України, роботодавець або задовольняє її, або відмовляє, що має наслідком вирішенням спору, зокрема, судом.

Незадоволення заяви про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України призводить до відстрочення видачі працівнику трудової книжки та витрат, пов'язаних із виплатою середнього заробітку по день видачі трудової книжки у відповідності до частини 5 статті 235 КЗпП України.

За змістом вказаної правової норми, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, і сторони не заперечують, що роботодавець відмовився звільняти працівника на його вимогу за частиною 3 статті 38 КЗпП України, у зв'язку із чим ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами трудового договору виник спір з приводу формулювання причин звільнення працівника.

Апеляційним судом встановлено, що 08 грудня 2017 року ОСОБА_2 було звільнено за частиною 3 статті 38 КЗпП України, вручено йому копію наказу про звільнення та трудову книжку, а також нараховано вихідну допомогу в сумі 38 400 гривень, а 09 лютого 2018 року ДП «АМПУ» подало до суду зустрічний позов.

Вказане свідчить про те, що, звільнивши працівника на його вимогу за частиною 3 статті 38 КЗпП України, роботодавець не висловив свою згоду з таким формулюванням, а виконав вимоги закону, який унеможливлює зміну формулювання на розсуд роботодавця.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення.

За таких обставин, суд має перевірити, чи мали місце порушення з боку роботодавця вимог трудового законодавства, в тому числі умов колективного договору, на які посилався позивач.

Щодо зміни істотних умов праці, про які роботодавець зобов'язаний повідомити працівника не пізніше ніж за два місяці, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 32 КЗпП України, про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Посилаючись на істотні зміни умов праці, позивач зазначив, що при прийнятті на роботу його оклад становив 9 720 гривень, що відповідало коефіцієнту 2,66, що перебував в межах коефіцієнтів, встановлених для фахівця першої категорії.

Згідно з Додатком 1 до галузевої угоди на 2013-2015 рр., коефіцієнт фахівця не може бути меншим за 2,084 (т.2, а.с. 108).

За змістом Додатку 2 до колективного договору апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки, коефіцієнт фахівця без категорії становить 1,55-2,15, фахівця другої категорії - 2,06-2,39, фахівця першої категорії 2,35-2,88, що у грошовому еквіваленті становить 9 720- 11 910 гривень (т.1, а.с. 111).

Відповідно до колективного договору зі змінами, внесеними 21 лютого 2017 року, коефіціент фахівця без категорії становить 2,66-3,99, фахівця другої категорії - 2, 79-4,19, фахівця першої категорії - 2,99-4,48 (т.1, а.с. 61).

Основним документом про діяльність працівника, згідно зі статтею 48 КЗпП України, є трудова книжка.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. визначено, що у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду.

Отже, вирішуючи спір, колегія суддів надає правову оцінку наявним в трудовій книжці записам, з яких вбачається, що 15 липня 2015 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу фахівцем відділу економічної та внутрішньої безпеки, а 24 червня 2016 року - переведено фахівцем відділу захисту економічних інтересів служби економічної та внутрішньої безпеки (т.2, а.с 168).

Вказане свідчить про те, що позивача було прийнято на посаду фахівця, і докази, які б свідчили про переведення його на посаду фахівця першої категорії в матеріалах справи відсутні.

Щодо зменшення заробітної плати ОСОБА_2 внаслідок ухвалених змін до колективного договору, колегія суддів дійшла висновку, що вони спросовуються самим позивачем, який зазначає, що розмір його заробітної плати зростав разом зі збільшенням мінімальної заробітної плати.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_2 факту істотних змін умов праці та погіршення його становища як працівника.

Перевіряючи відповідність твердження позивача про порушення підприємством умов колективного договору, що виявилося у виплаті квартальної премії в розмірі 10% замість 50% та не виплаті заохочення за відпрацьований рік без періодів непрацезданості, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 КЗпП України, підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

За змістом Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць та квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ» (Надалі - Положення про преміювання), преміювання за основним результатом діяльності проводиться за підсумками роботи ДП «АМПУ» за місяць і квартал (пункт 2).

Відповідно до пункту 3 Положення, розмір премії працівників визначається виходячи з фінансового плану Підприємства відповідно до пункту 4 цього Положення (але не менше ніж 50 %).

Згідно з пунктом 3.3.1 колективного договору, у питаннях матеріального заохочення за результатами праці Адміністрація зобов'язується з метою матеріального стимулювання працівників у збільшенні прибутку і підвищення рентабельності підприємства, забезпеченні безпосереднього зв'язку премій за результатами праці кожного працівника, закріплення кваліфікованих кадрів і зміцнення трудової дисципліни здійснювати преміювання, встановлювати доплати і надбавки та виплачувати винагороди згідно з окремимии Положеннями, в тому числі Положенням про преміювання за підсумками роботи за місяць, квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ» (Додаток 9 до Договору).

Пунктом 3.3.5 Договору передбачено обов'язок проводити виплати, передбачені пунктами 3.3.1 - 3.3.4 Договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов'язкових, що передбачені законодавством України.

З викладеного вбачається, що виплата премій відповідно до Положення про преміювання (Додаток 9) не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства. Виходячи з того, що останні визначаються як прибутками, так і видатками, а також стратегією діяльності підприємства, судова колегія надає правову оцінку пояснювальній записці до звіту про виконання показників фінансового плану ДП «АМПУ» за 2016 рік, з якої вбачається, що за 2016 рік адміністративні витрати склали 452 806 тис, що становить 100,4% до планового показника 2016 року та 132,1 % відносно фактичного значення 2015 року (т.1, а.с. 48-52).

За змістом звіту про фінансові результати за 1 квартал 2017 року, адміністративні витрати в порівнянні з 1 кварталом 2016 року збільшилися з показника 92,102 до 134 898 (т.1, а.с. 180).

З матеріалів справи вбачається, що наказом Виконуючого обов'язки голови ДП «АМПУ» №608-к від 08 червня 2017 року Про преміювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» за підсумками роботи за 1 квартал 2017 року, всім працівникам управління, крім тих, які вказані в п.1.1 цього Наказу, виплачується премія в розмірі 10% (т. 2, а.с. 16).

Вказане свідчить про відсутність дискримінації відносно позивача, оскільки всіх працівників було заохочено однаково премією в розмірі 10%.

Вирішуючи питання про те, чи зловживав роботодавць своїм право на зменшення премій, суд надає оцінку наявним в матеріалах справи копіям наказів про преміювання за березень 2017 року (т. 2, а.с. 8-9), квітень 2017 року (т. 2, а.с. 12-13), травень 2017 року (т.2, а.с. 20-21), сервень 2017 року (т.2, а.с.23) та липень 2017 року (т.2, а.с. 24), з яких вбачається, що всіх працівників було заохочено однаково, а розмір премії за місяці був різним: від 35% за липень до 95,24% за травень.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено дискримінаційного ставлення до нього з боку підприємства та порушення положень колективного договору в частині преміювання.

Щодо вимог апеляційної скарги про зобов'язання ДП «АМПУ» видати позивачу дублікат трудової книжки та виплатити середній заробіток на день видачі дублікату, колегія суддів звертає увагу на зміст частини 6 статті 367 ЦПК України, відповідно до якої в суді апеляійної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність тверджень, покладених в основу вимог первісного позову, та неспростовність висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для їх задоволення.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції при вирішенні вимог зустрічного позову, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з частиною 1 статті 38 КЗпП УКраїни, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина 3 статті 38 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено, і позивач не заперечував, що він хотів звільнитися з ДП «АМПУ» за власним бажанням, проте не погоджувався на формулювання причин звільнення за частиною 1 статті 39 КЗпП України.

Апеляційним судом встановлено, що 08 грудня 2017 року позивача було звільнено на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, а в лютому 2018 року ДП «АМПУ» звернулося до суду із зустрічним позовом.

Встановивши відсутність порушень роботодавцем вимог трудового законодавства, на які посилався ОСОБА_2 в обгрунтування свого позову, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги зустрічного позову про зміну формулювання звільнення з частини 3 на частину 1 статті 38 КЗпП України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, а позовна вимога ДП «АМПУ» - задоволенню.

Поряд із цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з працівника суми вихідної допомоги за статтею 1212 ЦК України, виходячи з наступного.

За змістом статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен, відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України, сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

З аналізу викладених правових норм вбачається, що, звільнивши працівника за частиною 3 статті 38 КЗпП України ДП «АМПУ» не повинно було виплачувати вихідну допомогу, оскільки оспорювало саме формулювання звільнення, з яким пов'язана така виплата.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Виходячи з обставин даної справи, поведінку позивача не можна вважати недобросовісною в розумінні положень зазначеної норми закону.

З урахуванням викладеного, а також того факту, що підприємство мало можливіть уникнути зайвих витрат в світлі положень статей 116 та 117 КЗпП України, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги ДП «АМПУ» про стягнення суми заборгованості.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу ДП "АМПУ" частково та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює в цій частині нове рішення про часткове задоволення вимог зустрічного позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" і ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" до ОСОБА_2 про зміну формулювання причин звільнення та стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Змінити формулювання звільнення ОСОБА_2 з «звільнений за ч.3 ст.38 КЗпП України - за власним бажанням у зв'язку з не виконанням ДП "АМПУ" законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору» на «звільнений за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України».

В задоволенні решти вимог зустрічного позову - відмовити.

В іншій частині рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2018 року - залишити без змін.

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст поставнови виготовлено 26 грудня 2018 року.

Суддя Апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

20.12.2018 року м. Одеса