Провадження № 2-з/638/440/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року Дзержинський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді - СЕМІРЯД І.В.

при секретарі - РОМАНОВІЙ О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6 Іана Дмитровича, ОСОБА_7, який діє в свої інтересах та інтересах непоновнолітньої ОСОБА_8 про виселення з квартири,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться зазначена цивільна справа.

Представником позивача подано заяву про забезпечення позову, в якій посилається на те, що у відповідача ОСОБА_9 наявні оригінали документів купівлі- продажу квартири 74 за адресою м. Харків, пр. Науки, 61, у звязку з чим остання може зареєструвати у вказаній квартирі інших осіб, що утруднить чи зробить неможливим майбутнє виконання рішення суду та перешкоджатиме позивачу користуванням власністю. У звязку з чим представник позивача просить забезпечити позов шляхом заборони відділу реєстрації місця проживання у Шевченківському районі Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради реєструвати місце проживання третіх осіб у квартирі 74 будинку 61 по пр Науки у м. Харкові. Заборонити ОСОБА_9 надавати доступ до кв. 74 у будинку 61 по пр Науки у м. Харкові будь-яких третіх осіб, здавати квартиру 74 у будинку 61 по пр Науки у м. Харкові в оренду чи в інше користування до вирішення справи по суті.

Приписами ч.1 ст. 153 ЦПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши зміст та вимоги заяви про забезпечення позову, додані до неї документи, приходить до наступного висновку.

Заяву про забезпечення позову з дотриманням порядку, встановленого ч.2 ст.152 ЦПК України.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст.1) високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі 1 цієї конвенції.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

З матеріалів заяви вбачається, що між сторонами виник спір.

Разом з тим, з у розясненні Верховного Суду України, які наведенні у Постанові Пленуму «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» за № 9 від 22 грудня 2006 року зазначено, що суди при вирішенні питання про забезпечення позову мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Все це повинно бути мотивовано, а не шаблонний перепис диспозицій норм права. Тому не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 3 ст. 151 ЦПК.

Представником позивача не надано доказів того, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим рішення суду.

Отже, суд вважає, що вимоги щодо забезпечення позову не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 150-153, 157, 260-261, 353, 354, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6 Іана Дмитровича, ОСОБА_7, який діє в свої інтересах та інтересах непоновнолітньої ОСОБА_8 про виселення з квартири залишити без задоволення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом 15-ти днів з дня її з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, протягом 15 днів з дня вручення їй копії ухвали суду.

СУДДЯ І.В. Семіряд