Постанова

Іменем України

09 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 310/1872/17

провадження № 61-21744св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4,

відповідач - Бердянська міська рада Запорізької області,

третя особа - Бердянська міська держана нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа - Бердянська міська державна нотаріальна контора, про захист права власності на майно - прийняту спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 травня

2017 року у складі судді Вірченко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 вересня 2017 року у складі суддів: Курилової О. В., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, третя особа - Бердянська міська державна нотаріальна контора, про захист права власності на майно - прийняту спадщину.

Позовна заява мотивована тим, що предметом позовних вимог є визнання права власності на однокімнатну квартиру № АДРЕСА_1, яка прийнята ним у спадщину після смерті ОСОБА_5 Спадкоємець та його дружина, рідна тітка позивача, ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, набули право спільної сумісної власності на вказану квартиру на умовах приватизації. Одноособове право власності на квартиру НОМЕР_1 ОСОБА_5 набув після смерті дружини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. З 2007 року

ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_5 однією сім'єю, а тому є таким, щоприйняв залишену ним у спадщину квартиру АДРЕСА_1. 07 вересня 2013 року позивач відповідно до вимог статті 1268 ЦК України звернувся до Бердянської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 як спадкоємець четвертої черги, проте, під час оформлення документів в КУ БТІ йому стало відомо, що власником спадкового майна є ОСОБА_7, а зареєстрованою у вказаній квартирі є ОСОБА_8 Право власності на майно ОСОБА_7 набув внаслідок шахрайських дій, на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 24 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 та 13 грудня 2013 року між ОСОБА_9 та

ОСОБА_7 Рішенням Бердянського міськрайсуду від 25 березня

2015 року вказані договори були визнані недійсними. В грудні 2015 року

ОСОБА_4 отримав постанову державного нотаріуса Бердянської державної нотаріальної контори від 26 листопада 2015 року про відмову у видачі йому свідоцтва про право на спадщину, мотивовану тим, що право власності на спадкове майно зареєстроване за ОСОБА_7 В квітні 2016 року до суду зверталась Бердянська міська рада із заявою про визнання спадщини, а саме - квартири № АДРЕСА_1, відумерлою. Після залучення ОСОБА_10 до участі у вказаній справі в якості зацікавленої особи ухвалою суду від 20 травня

2016 року заяву Бердянської міської ради було залишено без розгляду. Крім зазначеного, в Бердянському міськрайонному суді розглядалась справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Бердянська міська рада, Бердянський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Бердянської міської ради, про визнання права користуванняспірною квартирою. Рішенням суду першої інстанції від 27 жовтня 2016 року у ційсправі позивачу було відмовлено у задоволенні його позовних вимог. Зазначене рішення 02 лютого 2017 року апеляційним судом Запорізької області було змінено та в мотивувальній частині рішення апеляційного суду вказано, що з висновками суду погодитися не можна, оскільки позивач доводе, що він був членом сім'ї померлого, з яким проживав більше п'яти років до відкриття спадщини.

У зв'язку з викладенимиобставинами та з урахуванням уточнених вимог, просив визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру № АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_5 тазобов'язати третю особу видати йому свідоцтво про право на спадщину.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від

23 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами його позовних вимог, а саме те, що він проживав із спадкодавцем однією сім'єю протягом останніх 5 років перед його смертю.

24 жовтня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції розглянули всі доводи позивача, на які він посилався на обґрунтування своїх позовних вимог, проте надали їм неправильну оцінку при ухваленні судових рішень. Суди не взяли до уваги той факт, що в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року зазначено про те, що позивач проживав однією сім'єю з померлим ОСОБА_11, тому відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року вказана обставина не підлягає доведенню.

У запереченнях Бердянська міська рада Запорізької області зазначала, що в доводах касаційної скарги не наведено жодних підстав для скасування законних та обґрунтованих рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Вказує, що позивач не може визначитися із правовою нормою, відповідно до якої він вважає за необхідне здійснити своє право на спадкування, а саме чи частину третю статті 1268 ЦК України, чи частину першу статті 1269 ЦК України. Також, позивач не лише не надав належних доказів на підтвердження факту проживання однією сім'єюіз померлим ОСОБА_11, а взагалі відмовляється цей факт доводити, посилаючись на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року, проте у мотивувальній частині рішення лише зазначено про можливість доведення ОСОБА_4 факту проживання однією сім'єюіз спадкодавцем, а не встановлено факт такого проживання.

05 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, був власником квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1

Після смерті ОСОБА_5 власниками квартири були ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 24 жовтня 2013 року та ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2013 року. Вказані договори купівлі-продажу рішенням Бердянського міськрайонного суду від 25 березня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року, за позовом прокурора в інтересах Бердянської міської ради визнані недійсними.

07 вересня 2013 року до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_4 На підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу № 456/2013.

15 жовтня 2015 року ОСОБА_10 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом на підставі статті 1264 ЦК України як такий, що мешкав із спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до відкриття спадщини. До заяви позивач надав копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2015 року про встановлення факту його проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_5

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від

26 листопада 2015 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що згідно довідки

№ 456, наданої комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради від 27 жовтня 2015 року та інформаційної довідки з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - актуальної інформації про об'єкт нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7; згідно інформаційної довідки з відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно - відомостей про об'єкт нерухомого майна, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 Крім зазначеного, після перевірки було виявлено, що на квартиру АДРЕСА_1 21 січня 2014 року на підставі ухвали Бердянського міськрайсуду Запорізької області зареєстроване обтяження, а саме - арешт за № 4335794.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня

2015 року скасовано, заяву ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю з померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 з 2007 року по день його смерті залишено без розгляду. Вказана ухвала мотивована тим, що в даній справі є спір про право, позивачу було рекомендовано звернутись з позовом в загальному порядку.

28 липня 2016 року ОСОБА_4 знову звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5, на яку отримав відповідь із посиланням на вищевказану ухвалу апеляційного суду.

27 жовтня 2016 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було розглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, треті особи - Бердянський МВ УДМС України в Запорізькій області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету БМР, про визнання права користування квартирою, визнання недійсною реєстрації, зобов'язання здійснити реєстрацію, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року вказане рішення було змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови у позові.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 21 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім'єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п'ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім'єю.

Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею

61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем ОСОБА_11 позивач, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року,посилався на рішення Апеляційного суду Запорізької області від

02 лютого 2017 року.

Однак, у мотивувальній частині цього рішення зазначено позивач лише доводить (а не довів, як вважає сам позивач), що він був членом сім'ї померлого, з яким проживав більше п'яти років до відкриття спадщини. Також в рішенні зазначено, що ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом про визнання права користування спірною квартирою, фактично намагається вирішити спір про право на спадщину, про що вказує відповідач та про що вказано в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року, якою його заяву про встановлення факту проживання однією сім'єю із спадкодавцем ОСОБА_11 залишено без розгляду, у зв'язку з тим що існує спір про право.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно вказав, що звернення позивача до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірну квартиру, прийняту ним в порядку спадкування за законом, як спадкоємцем четвертої черги, без встановлення факту проживання його із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'яти років до часу відкриття спадщини, є передчасним.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

С. П. Штелик