Провадження № 22-ц/773/607/18 Категорія: 30 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_4, 25.06.2016 року, близько 10:55 год., керуючи власним технічно справним автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по вул.Мамсурова в напрямку вул. Боженка, перебуваючи в районі перехрестя вул. Мамсурова - Боженка, проявив безпечність та неуважність, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем марки «Пежо Експерт», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1, який рухався в зустрічному напрямку зі сторони вул. Боженка в м. Луцьку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажири автомобіля НОМЕР_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали відповідно тяжкі та середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

В прямому причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення відповідачем ОСОБА_4 вимог п.п. 2.3 (б), 11.2, 114 Правил дорожнього руху України.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 06.01.2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч. 2 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 90 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1530 гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Вказує, що внаслідок зіткнення транспортних засобів, належний йому автомобіль «Пежо Експерт», реєстраційний номер НОМЕР_2, було пошкоджено, згідно висновку № 153 експертного товарознавчого дослідження від 02.03.2017 року розмір матеріальних збитків становить 217645,60 грн. Проте, добровільно завдані матеріальні збитки відповідачем не відшкодовано. Позивач просив суд стягнути з відповідача в його користь 217645,60 грн. за завдану матеріальну шкоду, 10000,00 грн. за завдану моральну шкоду та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 217645,60 гривень за завдану матеріальну шкоду, суму в розмірі 4000 гривень за завдану моральну шкоду та 640 гривень понесених витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, не з'ясування всіх обставин, які мають істотне значення по справі, просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, 25.06.2016 року, близько 10:55 год., керуючи власним технічно справним автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по вул. Мамсурова в напрямку вул. Боженка, перебуваючи в районі перехрестя вул. Мамсурова - Боженка, проявив безпечність та неуважність, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем марки «Пежо Експерт», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1, який рухався в зустрічному напрямку зі сторони вул. Боженка в м. Луцьку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажири автомобіля НОМЕР_1: ОСОБА_4 отримав тяжкі та легкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, ОСОБА_5 отримала ушкодження середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров'я та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

В прямому причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення ОСОБА_4 вимог п.п. 2.3 (б), 11.2, 114 Правил дорожнього руху України.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 06.01.2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч. 2 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 90 (дев'яносто) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1530 (одна тисяча п'ятсот тридцять) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а сааме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до вимог ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

З системного аналізу вищезазначених норм права вбачається, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України(в редакції, що діяла на час розгляду справи) вирок в кримінальній справі, що набрав законної сили або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи, приймаючи до уваги, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 січня 2017 року встановлена вина ОСОБА_4 в даній дорожньо-транспортній пригоді суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення в користь позивача з відповідача майнової шкоди визначеної висновком № 153 експертного автотоварознавчого дослідження від 02.03.2017 року та моральної шкоди, розмір якої визначений судом виходячи з засад розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був присутній в судових засіданнях у зв'язку з чим був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, а саме, заявити клопотання про проведення експертизи щодо встановлення вартості пошкоджень автомобіля позивача, оскільки вважає, що збитки зазначені в експертному дослідженні, наданому позивачем є завищені не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1 997 року №475/97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи 14.11.2018 року об 11 год. (а.с.42-44), заяв про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки в судове засідання на вказану дату відповідачем суду не подавалось, а тому суд обґрунтовано ухвалив рішення при заочному розгляді справи. Крім того, відповідач мав можливість подати суду заперечення на позовну заяву та подати письмове клопотання про призначення експертизи, проте відповідач даним процесуальним правом не скористався.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодних доказів, які б спростовували розмір, зазначений у висновку №153 експертного автотоварознавчого дослідження від 02.03.2017 року, майнової шкоди, завданої позивачу, ОСОБА_4 не надано і матеріали справи не містять, клопотання про призначення судової експертизи для вирішення питання про розмір завданого матеріального збитку відповідач не заявляв, хоча судом апеляційної інстанції, під час розгляду справи, його представнику таке право було роз'яснено.

Доводів в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційна скарга не містить.

Отже, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, їм дана правильна правова оцінка, вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування чи зміни судового рішення, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від14 листопада 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді