Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 278/759/13ц

провадження № 61-17844св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кам'янська сільська рада Житомирського району Житомирської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20 березня 2017 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Кочетова Л. Г., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Кам'янська сільська рада Житомирського району Житомирської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення від об'єктів будівництва, огорожі, будівельних матеріалів та сміття.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що їхній батько ОСОБА_9 був власником земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, відповідно до розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 21 квітня 2005 року № 274. Після його смерті вони отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на цю земельну ділянку в рівних частинах. Зміни щодо власників ділянки зареєстровані у Поземельній книзі в Управлінні Держкомзему у Житомирському районі за № 01. 20 квітня 2012 року представником ДП «Поліськгеодезкартографія» в присутності ОСОБА_3 та суміжних землекористувачів ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 встановлено і закріплено у натурі межі земельної ділянки. Під час встановлення вказаних меж з'ясовано, що відповідачі безпідставно розпочали будівництво на земельній ділянці, що належить їм, у зв'язку з чим вважають, що їхні права підлягають захисту. 18 грудня 2012 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 належну їй земельну ділянку, площею 0,2000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1

Посилаючись на викладене, позивачі просили усунути перешкоди в користуванні власністю - земельною ділянкою площею 2,8082 га, розташованою на території Кам'янської сільської ради Житомирського району і області, наданої для ведення особистого селянського господарства, шляхом зобов'язання відповідачів знести огорожі, недобудовані об'єкти будівництва та звільнити за власний рахунок земельну ділянку від будівельних матеріалів і сміття.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Останнім рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не доведено належними і допустимими доказами факт самовільного зайняття відповідачами їхньої земельної ділянки площею 2,6882 га. При цьому, позивачі не порушують питання щодо незаконності відповідних рішень ради (виконавчого комітету), або недійсності угод, на підставі яких відповідачі отримали спірні земельні ділянки у власність, або невідповідності правовстановлюючих документів наведеним рішенням (угодам).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Зобов'язано ОСОБА_6 за власний рахунок усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, загальною площею 2,6882га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Кам'янської сільської ради Житомирського району і області, шляхом знесення дерев'яного паркану, дерев'яних стовпчиків, житлового будинку та демонтажу фундаменту (площа земельної ділянки під будинком 0,0086 га), які розташовані на земельній ділянці площею 0,0877га. Зобов'язано ОСОБА_5 за власний рахунок усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, загальною площею 2,6882 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Кам'янської сільської ради Житомирського району і області, шляхом демонтажу фундаменту (площа земельної ділянки під фундаментом 0,0056 га). Зобов'язано ОСОБА_8 за власний рахунок усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, загальною площею 2,6882га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Кам'янської сільської ради Житомирського району і області, шляхом знесення житлового будинку та демонтажу фундаменту (площа земельної ділянки під будинком 0,0198 га). Вирішено питання судових витрат.

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що фундамент та житлові будинки побудовані ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на земельній ділянці, що належить ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та без їхнього дозволу. Право власності позивачів на земельну ділянку порушено, а отже, воно підлягає захисту шляхом зобов'язання ОСОБА_6, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 знести за власний рахунок побудовані на земельній ділянці позивачів будинки, огорожу, дерев'яні стовпи, та демонтажу фундаменту.

У квітні 2017 року ОСОБА_8 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20 березня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що належну їй земельну ділянку не можна вважати самовільно зайнятою, а будинок який знаходиться на цій земельній ділянці не самочинно збудований, а побудований відповідно до норм чинного законодавства. Позивачі не ставили питання про зупинення будівництва житлового будинку, що належить їй на праві власності та заборону реєстрації права власності тощо, а значить погоджувалися з фактом побудови житлового будинку. Своїми діями позивачі умисно створюють такі умови, щоб отримати матеріальну вигоду, бо іншим способом вони не змогли б продати земельну ділянку, яку не використовували за цільовим призначенням тривалий час і якою Кам'янська сільська рада «розпорядилася» на свій розсуд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2017 року від ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на адресу суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими межі земельної ділянки були встановлені та закріплені в натурі (на місцевості), що підтверджується актом про перенесення в натуру меж земельної ділянки (паю) та передачі на зберігання межових знаків від 20 квітня 2011 року. Відсутні правові підстави для звернення до суду із позовом про визнання недійсними рішення Кам'янської сільської ради щодо надання земельних ділянок ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_13 (новий власник - ОСОБА_8), оскільки сільська рада діяла в межах своїх повноважень надавала земельні ділянки цим особам у межах с. Сонячне, в той час як їхня земельна ділянка (пай) знаходиться за межами села.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справупередано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Судувід 26 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню та залишення в силі рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_9 був власником земельної ділянки площею 2,8082 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Житомирського району і області, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4, виданого на підставі розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 21 квітня 2005 року № 274. Після смерті ОСОБА_9, вищевказане майно успадкували у рівних частинах його діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Зі змісту акта про перенесення в натурі меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків від 20 квітня 2011 року убачається, що були встановлені і закріплені в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, поворотні точки зовнішніх меж закріплені межовими знаками довгострокового зберігання.

Із листа Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області від 08 листопада 2012 року № 01/2457 убачається, що під час обстеження земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та проведення спеціалістами ДП «Поліськгеодезкартографія» робіт із землеустрою з відновлення на місцевості меж земельної ділянки позивачів, закріплення їх відповідними межовими знаками встановлено, що на цій ділянці ведуться будівельні роботи ОСОБА_14, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які мають на праві власності земельні ділянки, що розташовані в іншому місці.

09 грудня 2013 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4, отримали свідоцтва про право власності, кожний на 1/2 частини, на нерухоме майно: земельну ділянку площею 2,6882 га кадастровий номер НОМЕР_3; земельну ділянку площею 0,12 га кадастровий номер НОМЕР_5. Вказані ділянки розташовані на території Кам'янської сільської ради Житомирського району і області та перебували у власності ОСОБА_9 (єдиним масивом) кадастровий номер НОМЕР_1.

28 січня 2014 року позивачі продали ОСОБА_14 земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_5, для ведення особистого селянського господарства, без зміни її цільового призначення, що розташована на території Кам'янської сільської ради Житомирського району і області.

ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_6, що розташована в АДРЕСА_2 відповідно до державного акта НОМЕР_7, виданого на підставі рішення Кам'янської сільської ради Житомирської області від 09 жовтня 2009 року.

10 грудня 2013 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_8, що розташована в АДРЕСА_3 відповідно до державного акта НОМЕР_9, виданого на підставі рішення Кам'янської сільської ради Житомирської області від 11 грудня 2009 року.

ОСОБА_7 була власником земельної ділянки площею 0,20 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована в АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2011 року. Зазначену земельну ділянку ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_15 (державний акт НОМЕР_10), яку останній купив у ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2008 року, яку вона набула у власність на підставі рішення Виконавчого комітету Кам'янської сільської ради Житомирської області від 15 серпня 2001 року № 13.

18 грудня 2012 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_8 вказану земельну ділянку, яка, у свою чергу, зареєструвала право власності на майно 11 січня 2013 року.

ОСОБА_8 01 серпня 2014 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 260,9 кв. м, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_2.

Із висновку судової земельно-технічної експертизи від 05 грудня 2014 року № 220/14 вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 проводять капітальне будівництво на земельній ділянці, яка перебуває у власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Експерт зазначив, що фактичний розмір земельної ділянки (площа, межа, конфігурація) кадастровий номер НОМЕР_1, що належить на праві власності позивачам, не відповідає площі, межам та конфігурації земельної ділянки, що зазначені у документації із землеустрою, на підставі якої виготовлений державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4. На інші питання експерт не надала відповіді через відсутність каталогів координат поворотних точок на земельні ділянки сторін.

12 вересня 2014 року складений акт встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер НОМЕР_1, згідно з яким на підставі звернення ОСОБА_3 і ОСОБА_4, із урахуванням висновку судової експертизи, представником ДП «Поліськгеодезкартографія» зроблено винос меж вказаної земельної ділянки на місцевості. Під час проведення робіт встановлено, що межові стовпчики, якими були закріплені межі земельної ділянки 20 квітня 2011 року, частково відсутні, частково переміщені. Нові межові знаки (металеві стовпчики на бетонній основі) встановлені та закріплені в натурі (на місцевості) згідно з координатами земельної ділянки, які вирахувані в матеріалах розпаювання, та на підставі яких виготовлено Державний акт на ім'я ОСОБА_9

Згідно з висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 14 грудня 2015 року № 291/15, фактичне розташування земельної ділянки та будівлі ОСОБА_6 не відповідає розташуванню земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_6 в автоматизованій базі Державного земельного кадастру; фактичне розташування земельної ділянки та будівлі ОСОБА_8 не відповідає розташуванню земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 в автоматизованій базі Державного земельного кадастру; фактичне розташування земельної ділянки (фундаменту) ОСОБА_5 не відповідає розташуванню земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_8 в автоматизованій базі Державного земельного кадастру.

При порівнянні (зіставленні) земельних ділянок, що належать на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_5 і ОСОБА_8, експертом встановлено, що ці земельні ділянки, які внесені в автоматизовану базу Державного земельного кадастру України не накладаються на земельні ділянки, що належать на праві власності позивачам. Проте, фактично, земельна ділянка позивачів частково зайнята: - земельною ділянкою площею 0,0877 га, в тому числі, під будинком 0,0086 га, що побудував ОСОБА_6 Крім того, відповідачем встановлено дерев'яний паркан на дерев'яних стовпах; земельною ділянкою під фундаментом, площею 0,0056 га, що побудував ОСОБА_5; земельною ділянкою під житловим будинком площею 0,019 8га, що побудований ОСОБА_8

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про зобов'язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення дерев'яного паркану, дерев'яних стовпчиків, житлових будинків та демонтажу фундаментів, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачі самовільно зайняли земельні ділянки та здійснили самочинне будівництво.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитись із огляду на таке.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Частиною другою статті 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до абзацу 15 статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

З урахуванням наведених положень законодавчих актів, Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відповідачами здійснено самовільне зайняття земельної ділянки, належної позивачам, оскільки земельні ділянки, що надані ОСОБА_6 на підставі рішення Кам'янської сільської ради Житомирської області від 09 жовтня 2009 року, ОСОБА_5 на підставі рішення Кам'янської сільської ради Житомирської області від 11 грудня 2009 року та ОСОБА_13 (станом на день розгляду справи власник - ОСОБА_8) на підставі рішення Виконавчого комітету Кам'янської сільської ради Житомирської області від 15 серпня 2001 року № 13, надані на підставі рішень Кам'янської сільської ради Житомирської області, тобто уповноваженого законом органу щодо розпорядження земельними ділянками.

Вказані рішення органу місцевого самоврядування у встановленому законом порядку не визнані недійсними, тобто є чинними, а тому висновок суду про самовільне захоплення земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставним.

Встановлені судами обставини свідчать про те, що фактично відбулось часткове накладення земельних ділянок, переданих відповідачам у власність у в встановленому законом порядку, на земельну ділянку позивачів.

Отже, права позивачів порушені, але не внаслідок дій відповідачів.

У випадку задоволення вимог позивачів, відповідачі всупереч норм чинного земельного законодавства України, будуть позбавлені права власності на частини земельних ділянок, переданих їм у приватну власність, що є втручанням у право власності.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що нерухоме майно, що збудоване відповідачами на відведених їм у встановленому законом порядку земельних ділянках, не є самочинним будівництвом.

Кам'янська сільська рада Житомирської області розпоряджаючись земельною ділянкою позивачів своїм рішенням передала у власність земельні ділянки, присвоївши їм відповідні адреси, погодила межі земельних ділянок у натурі, надала дозволи на будівництво житлових будинків на вказаних земельних ділянках, нарахувала земельний податок.

Вищевикладене свідчить про те, що земельні ділянки, які належить на праві власності відповідачам, не можна вважати самовільно зайнятими, а будинки, які знаходяться на вказаній земельній ділянці, не самочинно збудованими, а побудованими відповідно до норм чинного законодавства.

Вирішуючи питання про наявність підстав для знесення будинків відповідачів, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

За обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства» на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року, на яку також послався суд, заявник у 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав у суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, у процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації, орган місцевої влади перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника, Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

У цій справі відповідачі, отримуючи у власність у встановленому законом порядку земельні ділянки, також мали обґрунтоване сподівання, що набуваючи у власність земельні ділянки, зможуть їх використовувати відповідно до їх цільового призначення безперешкодно.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції, за обставин законності рішень Кам'янської сільської ради Житомирської області щодо передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_13 (станом на день розгляду справи власник - ОСОБА_8), є таким, що порушує права відповідачів щодо мирного володіння своїм майном, а тому з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставин справи, Верховний Суд доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення вимог позивачів щодо захисту порушених їх прав шляхом знесення нерухомого майна, що належить відповідачам.

Вирішуючи спір, апеляційний суд належним чином не встановив дійсні обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про знесення нерухомого майна, оскільки таке судове рішення порушить принцип пропорційності втручанні у право власності та право на житло. Задоволення вимог позивачів призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що задоволення позовних вимог призведе до надмірного втручання у права відповідачів, оскільки нагальної суспільної необхідності для цього у справі встановлено не було, тобто вжиті судом апеляційної інстанції заходи щодо захисту права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є пропорційними, знесення нерухомого майна, серед якого є будинки, є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла та права власності. Покладений на відповідачів тягар у вигляді зносу будинків є особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не має місця.

При цьому основним для вирішення питання усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, належною позивачам, в цій справі, є законний інтерес позивачів, який може бути задоволений і менш обтяжливим способом для відповідачів або проведений відповідно до процедури, чітко передбаченої законом.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилився в застосуванні норм матеріального закону, неправильно вирішив спір, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, обставинам справи та залишив поза увагою принципи й завдання цивільного судочинства.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційних скарг (двічі подавалася касаційна скарга) у розмірі по 292,00 грн із кожного.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20 березня 2017 року скасувати, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користьОСОБА_8судовий збір за подання касаційних скарг у розмірі по 292,00 грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик