Справа № 477/2139/16-ц
Провадження № 4-с/477/5/18
ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 477/2139/16 Провадження № 4-с/477/5/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю:

державного виконавця ОСОБА_1,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області скаргу ОСОБА_2, подану його представником, про визнання дій державного виконавця протиправними та зобов'язання прийняти виконавчий документ до виконання,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Вітовський ДВС).

Вказувала на те, що 15 січня 2018 року отримала в Жовтневому районному суді виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_3 відшкодування матеріального збитку, завданого злочином, в сумі 113500 грн., який вона подала 11 червня 2018 року до Вітовського ДВС для примусового виконання. Однак він був повернутий державним виконавцем 02 липня 2018 року без прийняття до виконання з тих підстав, що вона не представила документу про сплат авансового внеску, що є порушення п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України Про виконавче провадження.

Посилаючись на те, що державний виконавець, повернувши виконавчий документ не врахував, що при пред'явленні до виконання виконавчого документу, виданого на стягнення збитку, завданого злочином, стягувач звільненяється від сплати авансового внеску.

Тому просила суд визнати протиправними такі дії державного виконавця щодо повернення виконавчого листа та зобов'язати прийняти його до виконання.

В судове засідання скаржниця не з'явилася, її представник подав заяву суду, в якій просив розглянути заяву без її та його участі, а скаргу задовольнити.

Державний виконавець Федоровська-Войт К.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги, вказуючи, що відповідно до виконавчого документу, поданого

ОСОБА_2, рішення про стягнення відшкодування збитку було прийнято у цивільній справі, а не у кримінальній, тому підстави для звільнення від сплати авансового платежу відсутні. Також вказала, що стягувачкою так і не було виправлено виконавчий лист, в якому був відсутній номер облікової картки платника податків боржника та відсутня дата народження боржника.

Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності скаржниці та її представника, заслухавши пояснення державного виконавця, перевіривши матеріали скарги та матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 18 Закону передбачено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства Страхова компанія Україна та ОСОБА_3 про стягнення відшкодування збитків був задоволений частково, в тому числі, з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2М відшкодування матеріальної шкоди в сумі 113500 грн.

Згідно з цим рішенням суду провадження у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України було закрито в зв'язку з його смертю, але враховуючи, що відповідачка ОСОБА_3 після його смерті є спадкоємицею першої черги за законом і прийняла спадщину, тому повинна відшкодувати шкоду потерпілій ОСОБА_2 в розмірі 113500 грн.

Рішення оскаржено не було і набрало законної сили.

15 січня 2018 року Жовтневим районним судом Миколаївської області було видано виконавчий лист № 477/2139/17 про стягнення із ОСОБА_3 зазначеного відшкодування на користь ОСОБА_2

В подальшому, за заявою ОСОБА_2, ухвалою цього ж суду від 15 березня 2008 року було виправлено помилки виконавчого документу і до нього внесено дату народження боржниці ОСОБА_3 - 27 листопада 1969 року, а також зазначено її посвідку на постійне проживання серії ІНО № 79449 від 7 листопада 2014 року.

11 червня 2018 року ОСОБА_2 знову звернулася до Вітовського ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 вказаного відшкодування.

Однак листом від 02 липня 2018 року державним виконавцем Федоровською-Войт К.В. було складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з тих підстав, що нею не надано підтвердження сплати авансового внеску, передбаченого пунктом 8 частини 4 статті 4 Закону України Про виконавче провадження.

Пунктом 8 частини 4 статті 4 цього Закону визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

В частині 2 статті 26 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

В той же час, в абзаці другому цієї частини передбачено випадки звільнення від сплати авансового внеску, в тому числі і відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до матеріалів справи, рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 відшкодування шкоди на користь ОСОБА_2 хоча й було прийнято у цивільній справі, однак ця шкода була завдана внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тому повідомлення державного виконавця Вітовського ДВС від 02 липня 2018 року про повернення ОСОБА_2 виконавчого листа без прийняття до виконання є протиправним.

Крім того, суд не погоджується з посилання державного виконавця про невиправлення виконавчого документу і не внесення до нього облікового номеру платника податків, оскільки судом проводився розгляд заяви стягувачки з цього питання і було встановлено, що реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_3 не оформлений та відсутній. Єдиний документ, який був встановлений судом і міститься в матеріалах провадження, це її посвідка на постійне проживання на території України серії ІНО № 79449 від 07 листопада 2014 року.

Хоча статтею 4 Закону України Про виконавче провадження і передбачено, що у виконавчому документі повинно бути зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків, але на переконання суду фізична відсутність такого номеру і відсутність у суда або у стягувача можливостей отримати ці дані або ж інші дані, наприклад номер та серія паспорту, не повинна ставати перепоною у виконанні рішення суду.

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення, і що виконання судового рішення слід розглядати як невід'ємну складову судочинства, як цього вимагають приписи статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, а саме у справах: «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine, № 67534/01, 27.07.2004), «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine, № 74221/01, 11.01.2005), «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia, № 59498/00, 07.05.2002), «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, № 18357/91, 19.03.1997), «ОСОБА_5 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy, № 22774/93, 28.07.1999) та інших.

Також, в рішенні у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine, № 60750/00, 20.07.2004) ЄСПЛ беззастережно зазначив, що передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Тобто держава повинна створювати належні умови та забезпечувати всіма можливими заходами виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином суд вважає, що право заявниці було порушено неправомірним повернення державним виконавцем виконавчого документу, а тому воно підлягає відновленню шляхом покладення на неї обов'язку прийняти виконавчий лист до виконання.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 447, 451 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Скаргу задовольнити.

Визнати протиправними дії державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_1 щодо повернення 02 липня 2018 року виконавчого документу стягувачу ОСОБА_2

Зобов'язати державного виконавця Вітовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_6 прийняти до виконання виконавчий документу в цивільній справі № 477/2139/16 (провадження № 2/477/154/17) про стягнення на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_3 відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області на протязі п'ятнадцяти днів з дня складання її повного тексту.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину ухвали, її повний текст складено на 07 серпня 2018 року.

Суддя Р.В Козаченко