ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/616/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В.,Кіся П.В.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2018 року в складі головуючого судді Хайкіна В.М. за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Набережний квартал схід 9» про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю та визнання права власності на ? частину майна, зміну черговості спадкування,

встановив:

23 грудня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Набережний квартал схід 9» про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю та визнання права власності на ? частину майна, зміну черговості спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що в період з травня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживанні вони були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, піклувались один про одного, проводили разом дозвілля, а також мали взаємні права та обов'язки, які притаманні чоловіку і дружині. Коли ОСОБА_6 у період з 2014 року по день смерті тяжко хворів, не працював, позивач піклувалася про нього, матеріально утримувала, оплачувала лікування, здійснювала догляд як особисто, так і шляхом найняття третіх осіб. В період проживання однією сім'єю позивачем та ОСОБА_6 за рахунок спільних коштів був придбаний автомобіль Тоуоtа Avensis р.н. НОМЕР_1 , та сплачено пайовий внесок у ЖБК «НК Схід 9» на загальну суму 264550, 00 грн. згідно договору від 17.01.2015 за №216/1 на будівництво квартири площею 40,7 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 після тривалої тяжкої хвороби помер. В силу закону його єдиним спадкоємцем першої черги за законом є матір ОСОБА_3 Вважає, що є підстави, що надають їй право в порядку заміни черговості спадкування успадкувати майно (його частку), що належало померлому, нарівні зі спадкоємцем першої черги. Фактично з вересня 2014 ОСОБА_6 не отримував доходів у зв'язку з хворобою та затримкою виплати заробітної плати за попередні періоди, був у безпорадному стані, потребував стороннього догляду і піклування. Позивач перебувала з ним поряд, піклувалася, надавала медичну допомогу, організовувала відпочинок, морально підтримувала, допомагала підшукувати лікарів, матеріально утримувала, оплачувала лікування, вела домашнє господарство.

На підставі викладеного ОСОБА_5 просила встановити факт сумісного проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період з травня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_5; визнати спільним сумісним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як подружжя, пайовий внесок у ЖБК «НК Схід 9» в сумі 264550, 00 грн. згідно договору від 17.01.2015 за № 216/1 на будівництво квартири площею 40,7 кв. м, розташованої за будівельною адресою: АДРЕСА_1 та легковий автомобіль Тоуоtа Avensis р.н. НОМЕР_1; визнати за нею право власності на 1/2 частку вищенаведеного майна; а також змінити черговість одержання права на спадкування та надати ОСОБА_5 право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги - ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники ОСОБА_8, ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на наступне. Так, ОСОБА_5, стверджуючи, що проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з травня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 не приводить жодного обґрунтування у підтвердження своєї позиції. Згідно інформації КП «Жилкомсервіс», за місцем реєстрації ОСОБА_5, ОСОБА_6 не був зареєстрований. Позивач із сином відповідача не проживали разом, не вели спільного господарства, не мали взаємних прав і обов'язків, не мали можливості вести спільний побут, спільних дітей у них не було. Доньки позивача навчаються у комунальному закладі «Харківська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів №16 Харківської міської ради Харківської області ім. В. Г. Сергєєва», що розташована по вул. Продольна, 5, у м. Харкові, що територіально знаходиться на великій відстані від розташування місця проживання ОСОБА_6 по АДРЕСА_2, а тому з огляду на виконання ОСОБА_5 своїх батьківських обов'язків, необхідним є її перебування за адресою реєстрації. Крім того, до 2012 року ОСОБА_6 мав близькі стосунки з іншою жінкою. Окрім того,ОСОБА_6 працював майже до самої смерті, та був матеріально забезпеченим, про що свідчить довідка про доходи. Спірне майно придбавалось виключно за особисті кошти ОСОБА_6, зокрема пайовий внесок був зроблений за кошти, які знаходились на його банківських рахунках, отримані та заощаджені ним, тобто набуті не від спільного проживання з нею, їхніх спільних або індивідуальних зусиль, внаслідок яких вони одержали б спільні або особисті доходи. Придбання автомобіля ОСОБА_6 здійснювалось за кошти, які були набуті ним від відчуження належного йому ще до знайомства з позивачем автомобіля та заощаджених коштів. ОСОБА_6 був повнолітньою працездатною особою і не потребував сторонньої допомоги, про яку зазначає ОСОБА_5 В свою чергу, черговість одержання права на спадкування може бути змінено лише за умови тривалого часу опікування, матеріального забезпечення, надання іншої допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, проте ОСОБА_6 у такому стані не перебував, він був лікарем за фахом та тверезо оцінював ситуацію стану свого здоров'я та розумів можливі фатальні наслідки хвороби, однак жодних юридичних дій для передачі свого майна ОСОБА_5 здійснено не було. Навпаки, 21.06.2016 року ОСОБА_6 зробив нотаріальну довіреність, якою уповноважив свою мати ОСОБА_3 представляти його інтереси у всіх установах з правом отримання грошових коштів, банківської карти, з якою у нього на протязі всього часу буди теплі та рідні стосунки. Просять суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи - Житлово-будівельного кооперативу «Набережний квартал схід 9» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду є необґрунтованими оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Оскаржуване рішення прийнято при неправильному дослідженні доказів та наданні їх оцінки, з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про встановлення факту сумісного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з травня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_5.Ухвалою суду був витребуваний акт огляду МСЕК № 511 від 08.06.2016 року відносно ОСОБА_6 із медико-експертної справи, в якому міститься інформація про житлово-побутові умови, склад сім'ї із заповненими графами - однокімнатна квартира, громадянська жінка, діти - 17 і 14 років (том №2 а.с. 148-149). Однак, надаючи оцінку акту огляду МСЕК, як документу на підтвердження доводів позивача щодо сумісного проживання з ОСОБА_6 на протязі п'яти років однією сім'єю без реєстрації шлюбу, судом не враховано, що а) даний запит не містить конкретних фактичних даних осіб (П.І.Б.), не містить інформації стосовно будь-якого періоду такого сумісного проживання, відсутня інформація адреси місця проживання; б) КЗОЗ "Обласний центр медико-соціальної експертизи" не є розпорядником інформації щодо фізичної особи, її сімейного стану та складу сім'ї. Отже, вказаний документ без інших належних та допустимих доказів не може свідчити про сумісне проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в період з травня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_5.

Зазначив, що суд дійшов безпідставного висновку щодо безпорадного стану ОСОБА_6 не зважаючи на його тяжку хворобу, оскільки ОСОБА_6 здійснював трудову діяльність та керував самостійно автомобілем фактично до останніх днів свого життя, а також безпідставного висновку, що ОСОБА_5 матеріально забезпечувала ОСОБА_6 оскільки мала стабільний та значно вищий дохід, незважаючи на наявні у неї обов'язки піклуватись та утримувати двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6., ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2, а також похилого віку батька ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3, а також придбання ОСОБА_5 21.10.2011 року автомобіля Volkswagen Golf Plus, легковий автомобіль комбі-В, 2011 року випуску та сплату нею пайового внеску у сумі 514 150,00 грн. згідно договору про сплату пайових внесків у ЖБК "НК "СХІД 1" № 148/2 від 17 січня 2015 року, що вказує на значні витрати позивача по справі.

Вказав, що ОСОБА_5 не підтверджені належними та допустимими доказами витрати на лікування та медикаменти ОСОБА_6, які були надані позивачем на загальну суму - 13471,46 грн., оскільки в цих документах відсутні дані про оплату їх саме ОСОБА_5 (том 1, а.с. 11-12 25 38-47) про що справедливо зазначено судом. Доказ надіслання ОСОБА_5 переказу на карту у сумі 1000 доларів США, які як стверджувала позивач, перерахував її брат на лікування ОСОБА_6, також цілком справедливо судом не взятий до уваги з огляду на відсутність інформації щодо цільового призначення такого перерахунку (том 2, а.с. 20).

У письмовому відзиві ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року залишити без змін.

На обґрунтування відзиву вказала, що посилання відповідача на ту обставину, що нібито проживання позивача за адресою ОСОБА_6 зробить неможливим або ускладнить виконання позивачем своїх обов'язків матері щодо забезпечення відвідування її дітьми шкільного закладу не має ніяких суперечностей та відповідає фактичним обставинам справи. По-перше, позивач та ОСОБА_6 маючи у власності декілька житлових об'єктів проживали періодично за різними адресами. По-друге, ОСОБА_6 під час сумісного проживання з позивачем фактично замінив її дітям батька. Він фактично виконував батьківські обов'язки: разом з позивачкою та особливо у її відсутність доглядав за дітьми, возив їх на тренування та до репетиторів, допомагав та контролював виконання дітьми домашніх завдань, додатково займався з доньками уроками хімії та ін. Захищав дітей у конфліктах з однокласниками, для чого неодноразово відвідував школу. Крім того, наявність автомобіля робить можливим доставку дітей до школи, навіть якщо між помешканням та школою мається певна відстань.

Зазначила, що покази допитаних свідків позивача та деяких свідків відповідача є достовірними та такими, що підтверджують дійсний характер взаємовідносин між позивачем та ОСОБА_6 та доводять факт їх спільного проживання саме як чоловіка та жінки в період з 2011 по день смерті ОСОБА_6 В той же час свідки відповідача, підтвердили обставини про те, що ОСОБА_6 не був з ними відвертим щодо свого особистого життя. Повідомили, що ОСОБА_6 не ділився з ними відповідною інформацією. Також свідки відповідача підтвердили, що ОСОБА_6 будучи лікарем безоплатно лікував свідків, в той же час мав заборгованість по зарплаті. Свідок ОСОБА_13 показав, що надавав у борг ОСОБА_6 гроші. Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 надали показання, які суперечать поясненням відповідача та встановленим обставинам справи. Так свідок ОСОБА_14 повідомив, що ОСОБА_6 придбав новий автомобіль навіть не продавши попередній. Однак Відповідач наголошує, що новий автомобіль був придбаний в т.ч. за кошти, виручені за реалізацію попереднього автомобіля, належного ОСОБА_6 Свідок ОСОБА_15 надаючи показання, що вона бачила ОСОБА_6 за кермом автомобіля вказує, що автомобіль був синього кольору. Хоча автомобіля синього кольору у ОСОБА_6 ніколи не було. Свідок відповідача - ОСОБА_16, яка фактично була самою близькою людиною для ОСОБА_6 з числа свідків, та перебувала раніше з ним (до позивача) у шлюбно-сімейних стосунках, пояснила, що вона проживала з ОСОБА_6 до 2011 року. Потім розлучилася з ним. І коли ОСОБА_6 тяжко хворів, то в розмові з ним він повідомив, що в нього є дружина, яка піклується про нього і йому непотрібна ніяка допомога.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає не повністю.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

За приписами частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв'язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

За приписами ч.2 сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За положеннями частин 1, 2 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами частини 2 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття(кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності

Згідно вимог статті 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до приписів частини 2 статті 1259 Цивільного кодексу України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до вимог ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга отримує право спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела наявність фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_6, під час яких вони придбали у спільну сумісну власність зазначені у позові автомобіль та виплатили пай на кооперативну квартиру. В цій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи рішення у справі суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи свідчать, що ОСОБА_5 з травня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, спільно проживали. Під час їх спільного проживання 29.11.2012 року ОСОБА_6 придбав автомобіль Тоуоtа Avensis р.н. НОМЕР_1 , який був реалізований ТОВ «Автоарт» згідно видаткової накладної №1-00003025 від 29.11.2012 року за ціною 223706, 00 грн., про що свідчить інформація, надана ТОВ «Автоарт ЛТД», а також копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (Т. 1, а. с. 9, Т. 2, а . с. 107).

З довідки Житлово-будівельного кооперативу «Набережний квартал Схід 9» від 14.12.2016 року, ОСОБА_6 дійсно являється асоційованим членом Житлово-будівельного кооперативу «Набережний квартал Схід 9» та згідно укладеного договору про сплату пайових внесків №216/1 від 17.01.2015 року сплатив пайовий внесок у повному обсязі у розмірі 264550, 00 грн. Платежі здійснювались згідно додатку №1 до договору в наступному порядку: 19.01.2015 року 83000 грн., 20.02.2015 року 96000 грн., 20.03.2015 року 95300 грн. Договір про сплату пайових внесків №216/1 від 17.01.2015 року та додаткова угода №1 про внесення змін до договору від 13.10.2015 року також наявні у матеріалах справи (Т. 1, а. с. 48, 50-57).

В матеріалах справи є фото з домашнього альбому на яких є спільні світлини її разом із ОСОБА_6, а також з її доньками.

Матеріалами справи безспірно встановлено, та не заперечувалось жодною із сторін, що у ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, було виявлено діагноз: рак висхідного відділу ободочної кишки, що підтверджує також виписка з історії хвороби стаціонарного хворого №4643, видана Державної установою «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В.Т.Зайцева НАМН України», час госпіталізації з 18.09.2014 року по 29.09.2014 року, висновок відділу комп'ютерно-томографічних досліджень Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 18.09.2014 року та 07.12.2014 року (Т. 1, а. с. 17, 22-23).

Згідно виписок із медичної карти стаціонарного хворого на злоякісне утворення, виданих ХОКОЦ, відділення хіміотерапії №1, за №15229, №15446, №15672, №15877, ОСОБА_6 ХОКОЦ був госпіталізований у періоди: з 22.10.2014 року по 24.10.2014 року, з 05.11.2014 року по 07.11.2014 року, з 19.11.2014 року по 21.11.2014 року, з 03.12.2014 року по 05.12.2014 року (Т. 1, а. с. 10, 13-15).

У матеріалах справи також наявні протоколи ультразвукового дослідження від 22.10.2014 року, 03.12.2014 року, та 12.04.2016 року Харківського обласного клінічного онкологічного центру, копія мультизрізової компютерної томографії ТОВ «Центр променевої діагностики» від 18.06.2015 року, копія мультидетекторної (64-зрізової) компютерної томографії від 01.12.2015 року, 12.06.2016 року, результати аналізів (Т. 1, а. с. 24, 26-27, Т. 2, а. с. 114-127).

Про захворювання та лікування ОСОБА_6 свідчить також витяг з амбулаторної картки №90707 для МСЕК Комунального закладу охорони здоров'я «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», виписка №991 із медичної карти амбулаторного хворого, видана Державною установою «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В.Т.Зайцева НАМН України», згідно якої ОСОБА_6 перебував на стаціонарі з 11.02.2016 року по 18.02.2016 року, копія консультації лікаря-радіолога від 06.04.2016 року (Т. 1, а. с. 16, 20, 28).

Із виписки з історії хвороби №8711, виданої «Харківською міською клінічною лікарнею швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І.Мещанінова вбачається, що ОСОБА_6 перебував у лікарні з 21.03.2016 року по 25.03.2016 року (Т. 1, а. с. 18)

Згідно виписки №740 з медичної карти стаціонарного хворого, виданої Комунальним закладом охорони здоровя «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», ОСОБА_6 перебував у стаціонарі з 11.04.2016 року по 25.05.2016 року (Т. 1, а. с. 19).

Із виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №3987, виданої Державної установою «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В.Т.Зайцева НАМН України», вбачається, що ОСОБА_6 перебував на стаціонарі з 05.06.2016 року по 15.06.2016 року (Т. 1, а. с. 21).

Згідно листків непрацездатності серії АГР №028694, серії АГР №352227, серії АГР №483254, серії АГР №352361, серії АГР 352492, серії АГР №483421, серії АГР №48362, серії АГЦ №809387, серії АГЦ №398476, вбачається що ОСОБА_6 був непрацездатним у наступні періоди: з 18.09.2014 року по 29.09.2014 року, з 05.11.2014 року по 07.11.2014 року, з 08.11.2014 року по 10.11.2014 року, з 19.11.2014 року по 21.11.2014 року, з 22.11.2014 року по 24.11.2014 року, з 03.12.2014 року по 05.12.2014 року, з 06.12.2014 року по 15.12.2014 року, з 25.03.2016 року по 10.04.2016 року, з 11.04.2016 року по 25.05.2016 року (Т. 1, а. с. 29-37).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер.

Згідно довідки про доходи, ОСОБА_6 працював у Харківському державному авіаційному підприємстві, займаючи посаду лікаря-стоматолога, та за період з 01.01.2011 року по 31.08.2016 року (тобто більш як 5, 5 років) отримав загальну суму доходу у розмірі 131280 грн. 10 коп., зокрема: за 2011 рік 21114, 92 грн., за 2012 рік 24828, 73 грн., за 2013 рік 24754, 34 грн., за 2014 рік 27849, 22 грн., за 2015 рік 21424, 95 грн., за 2016 рік 11307, 94 грн. (Т. 1, а. с. 139).

З листа Харківського державного авіаційного підприємства від 28.12.2017 року за вих. №182/1512, згідно якої ОСОБА_6 дійсно звільнений 26.07.2016 року, заборгованість за основним розрахунком не виплачена та складає 24760 грн. 39 коп. (Т. 2, а. с. 152-153).

Твердження сторони відповідача про приватну стоматологічну практику в орендованому приміщенні та наявність власних пацієнтів у ОСОБА_6 хоча і підтверджені поясненнями свідка ОСОБА_14, проте такі пояснення не містять конкретизації, зокрема щодо періоду зайняття такою приватною практикою, кількості пацієнтів, загального розміру отриманого від такої діяльності доходу, тощо, даний факт не підтверджений належними та допустимими доказами.

Так, стороною відповідача підтверджено наявність у ОСОБА_6 заощаджень, оскільки між ним та банківськими установами (ПАТ «Дельта Банк», АКБ «Базис») укладались договори банківських рахунків, зокрема №63904 від 24.01.2008 року, №38564 від 08.04.2009 року, №2630/46/63325 від 05.09.2008 року, №009-20101-100813 від 10.08.2013 року, №003-20516-060214 від 06.02.2014 року (Т. 1, а. с. 115-133) та ці кошти за заявами на видачу готівки було видано отримувачу ОСОБА_6 у наступних розмірах: 3365, 34 грн., 1000, 00 грн., 45000, 00 грн., 2500, 00 грн., 3000, 00 грн., 14982, 79 грн., тобто загальною сумою 69848, 13 грн. (Т. 1, а. с. 154-157).

Проте наведені докази не підтверджують факту придбання автомобіля Тоуоtа Avensis р.н. НОМЕР_1, саме за заощаджені ОСОБА_6 кошти, адже згідно дат здійснення касових операцій видача готівки відбувалась 06.02.2014 року, 07.05.2014 року, 12.11.2014 року, 15.01.2015 року, в той час, як спірний автомобіль ОСОБА_6 придбав 30.11.2012 року (Т. 1, а. с. 9).

Так, у праві власності ОСОБА_6, знаходився інший автомобіль Тоуоtа Corola, р.н. НОМЕР_2, про що свідчить договір купівлі-продажу №0111/03/09 від 12.03.2009 року та акт приймання-передачі (Т. 1, а. с. 158-163), проте за поясненнями свідка ОСОБА_14, його друг ОСОБА_6 купив новий автомобіль - Toyota Avensis, навіть не продавши попередній, тобто автомобіль Toyota Corolla, а тому доводи сторони відповідача про те, що новий автомобіль був куплений в тому числі за кошти від реалізації попереднього, є неспроможними.

13.01.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кірія Ю.О. за реєстровим №24 посвідчена довіреність від імені ОСОБА_6 на представництво його інтересів з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією та розпорядженням належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію тз НОМЕР_3, видного ВРЕВ №1 ГУМВСУ Харків 21 березня 2009 року транспортним засобом марки та моделі Toyota Corolla 1.6 випуску 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 (Т. 2, а. с. 146).

Твердження представника відповідача про невчинення ОСОБА_6 юридичних дій для передачі свого майна ОСОБА_5, проте уповноваження матері ОСОБА_3 на представництво його інтересів у всіх підприємствах, установах, організаціях з правом отримання грошових коштів, спростовується змістом самої довіреності від 21.06.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаренко В.П. за реєстровим №875, згідно якої відповідач ОСОБА_3 уповноважена представляти інтереси сина з усіх питань щодо оформлення та отримання належної йому пенсії, а також з усіх питань щодо оформлення та отримання субсидій на оплату житлово-комунальних послуг, з правом отримання грошових коштів, банківської картки, ПІН-конверту до неї, виконання всіх дій щодо її активації (Т. 1, а. с. 134). Тобто, сфера дії довіреності є ціленаправленою та стосується реалізації ОСОБА_6 лише соціальних прав.

Натомість, матеріалами справи підтверджено стабільний та значно вищий дохід позивача ОСОБА_5

Відповідно до довідки про доходи, ОСОБА_5 за місцем роботи - Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги і. проф. О.І.Мещанінова, займаючи посаду лікаря за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року отримала 42270, 86 грн.; за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року - 56649, 01 грн. (Т. 1, а. с. 65-66.)

Згідно довідки про доходи, ОСОБА_5 за основним місцем роботи КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» на посаді лікаря швидкої медичної допомоги отримала за період з 01.01.2013 року по 30.09.2013 року 34800, 30 грн. (Т. 1, а. с. 64).

Із довідок про доходи вбачається, що ОСОБА_5 працює в КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», займає посаду лікаря з МНС, загальна сума доходу за період з 01.10.2013 року по 31.12.2013 року становить 17304, 59 грн.; за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року становить 56887, 22 грн.; за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 рік становить 75473, 16 грн.; за період з01.01.2016 року по 30.11.2016 року становить 79832, 22 грн. (Т. 1, а. с. 61-64).

Окрім того, довідкою від 02.09.2013 року підтверджено, що ОСОБА_5 працює у амбулаторно-діагностичному відділенні ТОВ «Боріс» м. Харкова на посаді лікаря невідкладної бригади (Т. 1, а. с. 60).

Таким чином, позивач ОСОБА_5 була спроможна надавати допомогу ОСОБА_6, а також придбати 21.10.2011 року автомобіль Volkswagen Golf Plus, легковий автомобіль комбі-В, 2011 року випуску га сплатити пайовий внесок у сумі 514 150,00 грн. згідно договору про сплату пайових внесків у ЖБК "НК "СХІД 1" № 148/2 від 17 січня 2015 року, що спростовує доводи скарги про те, що вона не могла нести такі значні витрати.

Щодо витрат на лікування, то у матеріалах справи наявні: додаток до замовлення-доручення №Z38819767-1 від 21.10.2014 року, згідно якого ОСОБА_6 здійснив замовлення лікарських засобів та або товарів медичного призначення на суму 7510, 71 грн.; товарний чек №БЦ-Чк-0028346 від 21.10.2014 року на суму 2985, 80 грн., акт надання послуг ХRЦЛД038005 від 18.06.2015 року «Центру променевої діагностики» на суму 1375 грн., квитанції на оплату медичних послуг №1239268 та №1239274 від 31.03.2016 року на суми 184, 25 грн. та 337, 5 грн., чек №160609-18 від 09.06.2016 року на суму 750, 58 грн., видаткові накладні №5656 від 06.06.2016 року на суму 700, 28 грн. та №5938 від 13.06.2016 року на суму 327, 62 грн., копії квитанцій на купівлю медикаментів (Т. 1, а. с. 11-12, 25, 38-47).

У наведених документах відсутні дані, що саме ОСОБА_5 оплачувала надані медичні послуги та купувала необхідні медикаменти, проте той факт, що вказані документи були надані до суду саме позивачем, тобто вона є їх володільцем, а не відповідачем, свідчать про те, що позивач тривалий час опікувалася ОСОБА_6, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, що відповідно до ст. 3 СК України є ознаками сімейних відносин.

Той факт, що їх спільне місце проживання не було зареєстровано за одним адресом не виключає можливості існування сімейних відносин, які ґрунтуються на спільному побуті, наявності взаємних прав та обов'язків. Згідно до наявних в матеріалах справи документів, позивач та ОСОБА_6 є власниками декількох житлових об'єктів, де могли проживали періодично за різними адресами.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України подружжя вважається сім'єю навіть і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Як встановлено судом, позивач була змушена тривалий час перебувати на заробітках, щоби заробляти кошти на лікування відповідача від тяжкої хвороби, що дорого коштувало.

Суд першої інстанції обґрунтовано, з огляду на вік дітей, відхилив заперечення відповідача щодо необхідності постійного перебування ОСОБА_5 за адресою своєї реєстрації з метою виконання батьківських обов'язків, так як доньки позивача навчаються у комунальному закладі «Харківська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів №16 Харківської міської ради Харківської області ім. В. Г. Сергєєва», що розташована по вул. Продольна, 5, у м. Харкові з огляду на його безпідставність.

Як вбачається із інформації Комунального закладу охорони здоров'я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» від 13.12.2017 року за вих. №43862, яка надійшла на виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.11.2017 року про витребування доказів, ОСОБА_6 був оглянутий обласною МСЕК №1 08.06.2016 року і йому встановлена ІІ група інвалідності, загальне захворювання, до 01.07.2017 року за онкологічним захворюванням. На момент огляду згідно наданої копії трудової книжки, ОСОБА_6 працював лікарем-стоматологом оздоровчого комплексу ХДАВП, зі слів ОСОБА_6 його середньомісячна заробітна плата складала 1700, 00 грн.

При цьому в акті огляду обласної МСЕК №511 від 08.06.2016 року у розділі «Житлово-побутові умови, склад сім'ї» зі слів ОСОБА_6 зазначено: «Однокімнатна квартира, холостий, громадянська жінка, діти 17 і 14 років». Зазначене підтверджено копією титульного листа акту огляду МСЕК від 08.06.2016 року (т. 2, а. с. 148-149).

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що вказаний акт є неналежний доказ щодо їх спільного проживання та фактичних шлюбних відносин, оскільки в контексті встановлення групи інвалідності, саме для перевірки житлово-побутових умов і складу сім'ї проводився цей огляд, а зазначені в цьому акті огляду факти нічим об'єктивно не спростовані, тому суд першої інстанції обґрунтовано взяв його до уваги в якості доказу про фактичні шлюбні відносини між позивачкою та ОСОБА_6

Факт спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період з травня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 підтверджено поясненнями свідків, що були допитані за клопотанням сторони позивача. Ці показання свідків відповідач також не спростовала.

Також судом першої інстанції свідченнями свідка ОСОБА_22 було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали разом, вона була добре з ними знайома. Про ОСОБА_6 дізналась пізніше, він приїжджав до ОСОБА_5, підвозив її, привозив їжу, зустрічався з нею. ОСОБА_6 бачила на дачі, відпочивали разом. У 2012 році свідок приїжджала до них на квартиру, що знаходиться на АДРЕСА_2, вони були вдвох. Більш тісно з ОСОБА_5 свідок почала спілкуватись, коли працювали на «Борисі». Коли ОСОБА_6 з ОСОБА_5 повернулись з моря, виявилось, що у ОСОБА_6 онкологія, всі працівниками допомагали збирати ліки, здавали кров. Пізніше ОСОБА_6 бачила, тільки коли він приїжджав до ОСОБА_5, а останній раз - коли пропонувала ОСОБА_5 поїхати в Болгарію попрацювати в лікарні на 2 місяці. Спочатку ОСОБА_6 був проти, проте потім погодився, адже планували операцію у вересні та потрібні були кошти. Відвідувала їх за різними адресами проживання (АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3), вони завжди були разом, зокрема на корпоративі клініки «Борис» у 2013 році, за ОСОБА_5 ОСОБА_6 заїжджав з дітьми, на дачі вони постійно були разом, всі сприймали їх як чоловіка та дружину, а по приїзду з Болгарії планували одружитись. Коли ОСОБА_5 була за кордоном, ОСОБА_6 спочатку користувався телефоном свідка, оскільки у ОСОБА_5 не було Інтернет зв'язку. Він дуже переживав, що це чужа країна та їх можуть обманути.

ОСОБА_35 в якості свідка повідомила суду, що знає про відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки тісно спілкувалась з останнім, зверталась до нього за допомогою як до лікаря-спеціаліста. Бачила, що між ними 7 з весни 2011 року склалися близькі стосунки. Вони завжди проводили час разом, вихідні теж, про це їй говорив ОСОБА_6, а коли ОСОБА_5 закінчувала роботу, завжди заїжджав за нею. Стосунки з іншою жінкою у ОСОБА_6 були до відносин з ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 просили свідка встановлювати йому капельниці.

Поясненнями свідка ОСОБА_28 встановлено, що знає він ОСОБА_5 з 2004 року. З лютого 2013 року свідок працював з ОСОБА_5 у клініці «Борис» в одній бригаді, як лікар та фельдшер. Неодноразово бачив, як ОСОБА_6 приїжджав до ОСОБА_5 під час чергувань, привозив їжу, інколи з собакою. Був свідком як вони по телефону вирішували сімейні питання та питання по дому. Всі їх сприймали як чоловіка та дружину, коли ОСОБА_5 їх знайомила, то представила, що це її чоловік. В 2013 році був свідком спільного відвідування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 корпоративу на честь річниці клініки «Борис». У 2014 році ОСОБА_6 захворів, ОСОБА_5 розповіла про це в клініці, для нього усі збирали ліки, після операції здавали кров у інституті хірургії. Після повернення з викликів, вони по дорозі інколи заїжджали за продуктами та ОСОБА_5 відвозила їх додому, що по АДРЕСА_2 в м. Харкові.

Свідок ОСОБА_29 повідомила суду, що знає ОСОБА_5 приблизно з 2003-2004 року. Приблизно в 2010-2011 році вона почала часто появлятися біля дому, що по АДРЕСА_3 з молодим чоловіком, потім дізнались, що звати його ОСОБА_6. Спочатку вони туди просто навідувалися, а з 2014 стали там проживати. Дружили сім'ями, їхні діти дружили, бували в гостях приблизно раз в місяць. У 2015 році помітила, що ОСОБА_5 підтримувала чоловіка за руку, та запитала, що сталось, на що та відповіла, що ОСОБА_6 хворіє, та без її підтримки не може знаходитися. У 2016 році дізнались, що він помер. Думала, що ОСОБА_6 є батьком дітей, допоки не дізналася, що це не так. Діти ОСОБА_5 часто бували у неї вдома, а ОСОБА_6 приїжджав з роботи і забирав їх.

Вищенаведені показання свідків узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема фотокартками, змістом листуванням ОСОБА_5 та ОСОБА_6, копіями розрахункових рахунків, що підтверджують придбання побутової техніки, та згідно яких платником вказано як ОСОБА_6 так і ОСОБА_5, що в цілою в достатній мірі підтверджує спільне їх проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків.

Відхиляючи показання свідків зі сторони відповідача, таких як ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_13, ОСОБА_33, ОСОБА_23 з підстав, передбачених ч. 1 ст. 78 ЦПК України, районний суд правильно вказав на відсутність зв'язку між їхніми свідченнями та предметом доказування у справі, що розглядається. Так, дані особи повідомили, що знали ОСОБА_6, проте обставини його особистого сімейного життя їм не відомі.

Свідок ОСОБА_34 також пояснила, що знала ОСОБА_6 лікувалася в нього, в період 2011-2016 роки, декілька разів на рік бачилась з ним. Повідомила, що ОСОБА_6 не був схильним до розповсюдження інформації про своє особисте життя. Свідок повідомила, що позивача вона вперше побачила на поминальному обіді (40 днів), однак на уточнююче запитання, свідок підтвердила, що вперше позивача побачила в лікарні під час догляду за хворим ОСОБА_6 та наголосила, що про відносини з ОСОБА_5 ОСОБА_6 особливо не розповідав.

ОСОБА_16 повідомила, що з 2004 по 2011 рік вона перебувала з ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах, розлучилася з ним з причини непорозуміння. Їй відомо, що ОСОБА_6 працював на ХАЗі, у нього були проблеми з заробітною платою. ОСОБА_6 був дуже замкнутою людиною. Знала про його хворобу, в телефонній розмові з ОСОБА_6 та на пропозицію щодо надання допомоги він повідомив, що в нього є дружина, яка у всьому йому допомагає.

Свідок ОСОБА_14 повідомив, що знав ОСОБА_6 ще з 1991 року. 5-6 років назад (можливо ще раніше) ОСОБА_6 проживав з іншою жінкою ОСОБА_36 на Павловому полі. Окрім роботи, він мав своїх пацієнтів. У 2012 році купували йому «Тойоту» в салоні, ОСОБА_6 придбав цей автомобіль, навіть не продавши попередній. У нього були заощадження. Він працював на заводі, але там почались якісь проблеми. Після операції він дозволив ОСОБА_6 на вихідних приймати пацієнтів у своїй клініці. ОСОБА_6 радився з ним щодо купівлі нерухомого майна, на що свідок сказав йому, що він пережив операцію, та йому потрібні будуть кошти. Потім після операції десь у грудні у 2014 році ОСОБА_6 повідомив, що вони з ОСОБА_5 купили по квартирі. У 2014 році познайомився з ОСОБА_5, проте точно не пам'ятає. Свідок розумів, що вони зустрічаються. ОСОБА_6 був закритим з приводу обставин свого сімейного життя.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_6, бачила та спілкувалась з ним. У 2015 році була в квартирі ОСОБА_6 з причини його залиття, це було біля 10 год. вечера, він був один вдома, більше нікого.

Таким чином свідки зі сторони відповідача наголосили на схильності ОСОБА_6 приховувати своє особисте життя. Тому, з урахуванням особливого характеру фактичних сімейних відносин та їх об'єктивної не публічності, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що не свідки, а лише близькі люди могли знати про дійсні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про почуття взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, навіть за відсутності реєстрації такого.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Вищевказані обставини і наведені норми права свідчать, що відповідачка не довела, що позивачка немає права на ? частину майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин.

Таким чином, враховуючи факт спільного проживання позивача та ОСОБА_6 як чоловіка та жінки з травня 2011 року по день смерті ОСОБА_6, придбання майна за спільні кошти, а також відсутність письмового договору між ними щодо придбаного за цей період майна, на підставі статті 60 Сімейного кодексу України спірне майно - пайовий внесок у ЖБК «НК Схід 9» в сумі 264550, 00 грн. згідно договору від 17.01.2015 року за №216/1 на будівництво квартири площею 40,7 кв. м, розташованої за будівельною адресою: АДРЕСА_1 та легковий автомобіль Тоуоtа Avensis р.н. НОМЕР_1 суд першої інстанції обґрунтовано визнав об'єктами права спільної сумісної власності в рівних частках.

Згідно вимог статті 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

ОСОБА_5 являється спадкоємцем четвертої черги за законом, оскільки більше п'яти років до дня смерті ОСОБА_6 проживала з ним однією сім'єю.

Висновки суду з цього приводу належним чином вмотивовані, ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судом, суд встановив зміст спірних правовідносин відповідно до наведених норм сімейного і цивільного права, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, а доводи скарги з цього приводу належним чином не обґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Що стосується рішення в частині зміни черги спадкування, то в цій частині висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи, які не надають підстав для застосування приписів частини 2 статті 1259 Цивільного кодексу України про те, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

При цьому, сам по собі факт проживання із спадкодавцем протягом певного часу і відповідна взаємна турбота осіб, які проживають разом, не є підставою для зміни черговості спадкування.

Суд встановив, що медичною документацією, що встановлювала діагноз, який давав право на отримання інвалідності ІІ групи, яка була встановлена ОСОБА_6 обласною МСЕК №1 08.06.2016 року та листками непрацездатності обґрунтовано підтверджено, що ОСОБА_6 знаходився у важкому стані.

Однак при цьому суд не надав належної оцінки тому, що наявні у справі медичні документи та показання свідків не свідчать про те, що ОСОБА_6, який страждав тяжкою хворобою, перебував у безпорадному стані, не міг себе самостійно обслуговувати. Такий висновок потребує спеціальних знань в медицині, однак належних і допустимих доказів такого характеру позивач, яка мала для цього процесуальну можливість, всупереч свого обов'язку доведення підстав заявленого позову, до суду не надала.

Після закінчення тривалого лікування у 2014 році згідно до листка працездатності ОСОБА_6 повинний був стати до роботи 25 листопада, а потім - 16 грудня (т. 1 а.с 34, 35)

Відповідно до виписки з історії хвороби стаціонарного хворого, ОСОБА_6 після стаціонарного лікування з 05.06.2016 по 15.06.2016 року був виписаний у задовільному стані. (т, 1 а.с. 26).

Згідно довідки про доходи, ОСОБА_6 працював у Харківському державному авіаційному підприємстві, займаючи посаду лікаря-стоматолога, та за період з 01.01.2011 року по 31.08.2016 року (тобто більш як 5, 5 років) отримав загальну суму доходу у розмірі 131280 грн. 10 коп., зокрема: за 2011 рік 21114, 92 грн., за 2012 рік 24828, 73 грн., за 2013 рік 24754, 34 грн., за 2014 рік 27849, 22 грн., за 2015 рік 21424, 95 грн., за 2016 рік 11307, 94 грн. (Т. 1, а. с. 139).

З листа Харківського державного авіаційного підприємства від 28.12.2017 року за вих. №182/1512, згідно якої ОСОБА_6 дійсно звільнений 26.07.2016 року, заборгованість за основним розрахунком не виплачена та складає 24760 грн. 39 коп. (Т. 2, а. с. 152-153).

Оскільки ОСОБА_6 працював, то позивачем не доведено перебування його у безпорадному стані та що він потребував сторонньої допомоги, тому відсутні правові підстави для зміни черговості одержання права на спадкування на підставі частини другої статті 1259 ЦК України

Виходячи з наведеного, слід визнати, що у світлі наведених положень ч. 2 ст. 1259 ЦК України позивач не довела свої вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування та надання права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги, матір'ю спадкодавця - відповідачем ОСОБА_3 Тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, за недоведеності перебування спадкодавця у безпорадному стані.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають обставинам справи, суд порушив вказану норму матеріального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції частково скасовує рішення суду та ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну черговості спадкування.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, 376, 381, 382-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2018 року -скасувати в частині зміни черговості одержання права спадкування та надання ОСОБА_5 права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги- ОСОБА_3, і у задоволенні позову ОСОБА_5 в цій частині- відмовити.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 02 січня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

П.В.Кісь.