Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 383/632/17

провадження № 61-30661св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2018 року у складі суддів: Дуковського О. Л., Єгорової С. М., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5.) про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що за договором оренди, укладеним 07 грудня 2012 року, передала в оренду відповідачу належну їй на праві власності земельну ділянку, строком на двадцять років. Згідно умов вказаного договору, відповідач зобов'язаний сплачувати щорічно орендну плату в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що на момент укладення договору становило 3 506,40 грн, з урахуванням індексації в строк до 30 грудня поточного року. За несвоєчасну сплату орендної плати, умовами договору передбачена сплата пені в розмірі 0, 03% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Посилаючись на невиконання ФОП ОСОБА_5 зобов'язань щодо сплати орендної плати, унаслідок чого виникла заборгованість за 2012-2016 роки, ОСОБА_4 просила розірвати укладений між нею та відповідачем договір оренди земельної ділянки, та стягнути з останнього 16 907,71 грн заборгованості з орендної плати і пеню, нараховану за 2016 рік в сумі 1 688,22 грн.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2017 року у складі головуючого судді Адаменко І. М. позов задоволено. Розірвано договір оренди земельної ділянки площею 4,8728 га, що розташована на території Бобринецької міської ради Кіровоградської області, укладений 07 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5, зареєстрований відділом Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області 27 грудня 2012 року за № 03019. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість з орендної плати в розмірі 16 907,71 грн та 1 688,22 грн пені. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено істотне порушення її прав відповідачем, який у порушення умов договору оренди земельної ділянки з 2012 року систематично та тривалий час не сплачує ОСОБА_4 орендну плату, що є підставою для розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості по сплаті орендної плати.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_5 задоволено. Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з відсутності систематичного невиконання відповідачем умов договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати, оскільки така була сплачена наперед, факт отримання позивачем коштів в рахунок оплати орендної плати засвідчено нотаріально.

22 травня 2018 ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу разом, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано те, що в силу вимог статті 141 ЗК України систематична несплата відповідачем орендної плати є істотним порушенням умов договору та підставою для його розірвання, при цьому судом безпідставно взято до уваги надану відповідачем нотаріально завірену заяву від 07 грудня 2012 року про отримання позивачем 100 тис. грн орендної плати, яка не є належним доказом, оскільки така заява не має відношення до укладеного між сторонами договору оренди землі, у ній відсутні реквізити, що пов'язують її з таким договором.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 листопада 2012 року є власником земельної ділянки, площею 4, 8728 га, що розташована на території Бобринецьокї міської ради Бобринецького району Кіровоградської області, за межами населеного пункту.

07 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки, зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області 27 грудня 2012 року за № 03019, за умовами якого позивач передала, а відповідач прийняв у платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на двадцять років.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 07 грудня 2012 року, позивач у рахунок оплати орендної плати отримала наперед від ОСОБА_5 100 тис. грн за наступні двадцять років оренди, з розрахунку 5 тис. грн на рік та підтвердила відсутність претензій майнового характеру до відповідача, які б стосувалися виконання ним договору оренди земельної ділянки до 2031 року включно.

Таким чином, 07 грудня 2012 року, у день укладення між сторонами договору оренди земельної ділянки, була нотаріально посвідчена вказана заява позивача про отримання орендної плати наперед за наступні двадцять років та посвідчено нотаріусом факт передачі ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 100 тис. грн в рахунок оплати орендної плати.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі»договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі»на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24і 25цього Законута умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК Українита іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. При цьому, фундаментальне значення, крім ознаки «систематичність», має значення саме несплата орендної плати.

Аналізуючи наведене, а також встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність ознак систематичності несплати ФОП ОСОБА_5 орендної плати й відповідно підстав для розірвання договору оренди, оскільки відповідач сплатив, а позивач отримала орендну плату наперед, що підтверджено нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про систематичну несплату відповідачем орендної плати, не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду апеляційної інстанції і не знайшли свого підтвердження.

Аргументи касаційної скарги про те, що нотаріально посвідчена заява від 07 грудня 2012 року є неналежним доказом та безпідставно взята до уваги апеляційним судом, оскільки така заява не має відношення до укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки, є необґрунтованими та спростовується наявною у матеріалах справи копією такої заяви, згідно якої ОСОБА_4 повністю розуміючи значення своїх дій,та без будь-якого тиску зі сторони, за власним волевиявленням підтвердила, що отримала наперед орендну плату від відповідача за користування ним належною їй на праві власності земельною ділянкою на підставі договору оренди від 07 грудня 2012 року. Така заява містить усі необхідні відомості щодо підстав і дати набуття позивачем права власності, укладення договору оренди та їх реєстрації.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик