Номер провадження 2/754/4211/18
Справа №754/4108/18
12 листопада 2018 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
Головуючого - судді Галась І.А.,
при секретарі - Дмитрієвій А.А.
у відсутності сторін
розглянувши матеріали справи за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою, витребування майна,
Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 Одуденко А., звернулась до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради, до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою, витребування майна.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина у вигляді спірної квартири. Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_4 року.
Згідно листа П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори № 146/01-16 від 11.01.2018 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 11.01.2018 року № 50521937, заповіти від імені ОСОБА_4, не посвідчувались.
Також, згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та книг обліку спадкових справ за період з ІНФОРМАЦІЯ_4 по 2017 рік спадкова справа щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 не заведена, тобто спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не звертались.
Таким чином, спадкоємці за законом та заповітом у померлого ОСОБА_4 відсутні.
Отже, залишена після смерті ОСОБА_4 спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києві має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади міста Києва.
Водночас, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2018 встановлено, що квартира АДРЕСА_11 була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 па підставі договору купівлі-продажу посвідченого 02.03.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 397.
Як вбачається з договору купівлі-продажу від 02.03.2017 №397 ОСОБА_1 (продавець) продав ОСОБА_8 (покупець) квартиру АДРЕСА_2.
Згідно з п. 2 вказаного договору відчужувана квартира нібито належить Продавцю (ОСОБА_1) на підставі договору дарування квартири від 22.09.2008 №3215, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01.10.2008, записаного у реєстрову книгу № д. 146-531 за реєстровим номером 2415.
Зі змісту договору дарування квартири від 22.09.2008 ОСОБА_4 (дарувальник) подарував у власність ОСОБА_1 у власність, а обдаровуваний прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 у Деснянському районі міста Києва.
Згідно з п. 1 вказаного договору об'єкт, що відчужується належить Дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Ватутінської районної державної адміністрації міста Києва 16.05.1994 згідно розпорядження (наказом) № 456 від 16.05.1994 року, зареєстрованого 18.05.1994 в Київському бюро технічної інвентаризації та записаного у реєстрову книгу № д.246-198 за реєстровим № 2205.
Разом з тим, за інформацією КП «БТІ» від 13.11.2017 встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування за реєстровим № 2415 в реєстровій книзі № д. 146-531 від 01.10.2008 не реєструвалось.
Також, за даними Київського державного нотаріального архіву № 160/01-21 від 05.01.2018 у справі № 2-27 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том № З за 2008 рік приватного нотаріуса Київського міського державного нотаріального округу Шевченко В.Ф. за реєстровим № 3215 від 17.10.2008 міститься запис про засвідчення справжності підпису. Вказане свідчить про те, що приватним нотаріусом Київського міського державного нотаріального округу Шевченко В.Ф. договір дарування від 22.09.2008 № 3215 не посвідчувався, а за вказаним реєстровим номером вчинено іншу нотаріальну дію.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 на даний час зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №606 від 17.05.2017, укладеного з ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою В.А.
Зазначено, що договір дарування в установленому законом порядку не реєструвався, а тому право власності на спірну квартиру у ОСОБА_1, інших осіб не могло виникнути
Спірним договором дарування беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради. Оскільки спірну квартиру відчужено особою, яка не мала права на її відчуження (ОСОБА_1) в подальшому відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.2017 № 606, є потреба у визнанні договору дарування недійсним у судовому порядку. Зазначено, що вибуття поза волею власника спірної квартири порушує майнові інтереси держави в особі Київської міської ради.
На підставі викладеного просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладеного 22.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1; визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_3, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 відумерлою; витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_3; судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року відкрито провадження в цивільній справі за вищевказаним позовом.
Ухвалою судді від 02 квітня 2018 року було задоволено клопотання представника Київської місцевої прокуратури № 3 та забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою, витребування майна. Призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача - заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, в останнє судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява, в якій він просив розглянути справу без участі представника позивача на підставі доказів, наявних у даній справи.
Відповідачі не з'явились в судове засідання. У відповідності до ст. 128 ЦПК України про розгляд справи повідомлено належним чином. Поштова кореспонденція, надіслана відповідачам в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за закінченням встановленого строку зберігання».
Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України Відповідачами подано не було.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи те, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, суд, у відповідності до ст. 280 ч.1 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
З врахуванням вимог ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності не з'явившихся сторін на підставі доказів наданих сторонами, та за відсутності будь-яких клопотань про неможливість розгляду справи у відсутності учасників та за відсутності інших клопотань про витребування будь-яких доказів по справі.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280 284 ЦПК України, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або с пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.
Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Відповідно до п.2 ст.121Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно ч.3 ст.56_ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно ч.5 ст.56_ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Згідно п.9 інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» органи прокуратури мають право подавати заяви про визнання спадщини відумерлою в інтересах територіальної громади відповідно Закону України «Про прокуратуру», яким визначено однією з функцій прокуратури представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
На підставі вказаного, заступник керівника прокуратури правомірно звернувся з даним позовом до суду.
Відповідно до вимог ч.4 ст.25, п.11 ч.1 ст.346 ЦК України цивільна правоздатність особи ОСОБА_4 припинилися у момент його смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 року.
В день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 року відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_3, яка йому належала на прав власності та в якій він був зареєстрований та проживав один.
Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №50521937 від 11.01.2018 року заповіти від імені ОСОБА_4 не посвідчувались (а.с.26).
Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та книг обліку майна спадкових справ за період з ІНФОРМАЦІЯ_4 по 2017 рік спадкова справа щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 не заведена, ніхто зі спадкоємців ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.
Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Відповідно до ч. 2 ст. 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Згідно ізст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.
За викладених підстав, суд зазначає, що умови, необхідні для визнання спадщини відумерлою, передбачені положеннямист.1277 ЦК Україниіснують і підтверджені при розгляді даної заяви.
Враховуючи вище викладене, у суду наявні підстави визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті ОСОБА_4 та складається з квартири АДРЕСА_6.
Крім того, судом встановлено та підтверджується наданими до суду доказами, зокрема, відповідно до Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2018 року, встановлено, що квартира АДРЕСА_7 зареєстрована на праві власності 17.05.2017 року за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.03.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №397.
Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2017 року (а.с.32-35), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - Продавець) та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (надалі - Покупець) уклали цей Договір про наступне: Продавець, ОСОБА_1 продав, а Покупець ОСОБА_8 купив належну Продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_8.
Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2017 року, документ, що підтверджує право власності Продавця на відчужувану квартиру, є Договір дарування квартири, посвідчений Шевченко В.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22.09.2008 року за реєстровим номером 3212 та зареєстрований в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01.10.2008 року, записаний у реєстрову книгу №д. 146-531 за реєстровим №2415
Так, 22.09.2008 року ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдарований) уклали Договір дарування квартири. Відповідно до п. 1 вказаного Договору - дарувальник подарував у власність, а обдаровуваний прийняв у власність квартиру АДРЕСА_12
За даними Київського державного нотаріального архіву № 160/01-21 від 05.01.2018 у справі № 2-27 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том № 3 за 2008 рік приватного нотаріуса Київського міського державного нотаріального округу Шевченко В.Ф. за реєстровим № 3215 від 17.10.2008 міститься запис про засвідчення справжності підпису (а.с.101).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 на даний час зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №606 від 17.05.2017, укладеного з ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою В.А.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2018 року встановлено, що квартира АДРЕСА_7 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 606, виданий 17.05.2017 року, укладеного з ОСОБА_8, посвідченого Приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Борисовою Вікторією Анатоліївною.
Крім того, статтею 56 ЦПК України вказано, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
У ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
У місті Києві діють представницькі органи місцевого самоврядування - Київська міська рада, районні в місті ради (у разі їх утворення), які є юридичними особами. Порядок формування та повноваження міської, районних у місті рад визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з особливостями, передбаченими цим Законом (ст. 9 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ»).
Згідно ст. 15 Статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням КМР від 28.03.2002 року Київська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування у м. Києві.
Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру неодноразово було зареєстроване за різними особами, які не мали на це права, що свідчить про можливі неправомірні дії таких осіб стосовно майна, яке є власністю територіальної громади міста.
Таким чином, Київська міська рада є законним представником власника майна - територіальної громади м. Києва, а позивачем правомірно подано позов в інтересах держави з метою недопущення повторного неправомірного переходу права власності на нерухоме майно, що належить громаді.
Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст.525,526,629 Цивільного кодексу України).
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Приписами ст. 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину складають його істотні умови і волевиявлення власника на укладення даного правочину.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до висновків, які викладені в узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача, тобто від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Першим правочином, за яким відчужено спірну квартиру, є Договір дарування квартири від 22.09.2008 року.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню - ч.2 ст.719 ЦК України.
Однак, як встановлено судом, приватним нотаріусом Київського міського державного нотаріального округу Шевченко Д.Ф. договір дарування квартири від 22.09.2008 року №3215 не посвідчувався, а за вказаним реєстровим номером міститься запис про засвідчення справжності підпису.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Таким чином, у даному випадку недотримання обов'язкової вимоги про нотаріальне посвідчення договору дарування нерухомої речі від 22.09.2008 року є для суду достатньою підставою вважати цей правочин нікчемним.
Відповідно до ч. 3,4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав не нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідно запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що спірним договором дарування квартири порушується права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, які випливають з встановленогост.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.
Згідно із ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Положеннями ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до висновків, які викладені в узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача, тобто від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) власник має право витребувати це майно від набувача в тому числі у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 (справа № 6-1цс15).
Таким чином, враховуючи, що спірна квартира вибула поза волею Київської міської ради, у зв'язку з чим є підстави, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння.
Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.
Останнім набувачем квартири згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.05.2017 року є ОСОБА_2, право власності якої на спірне майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже саме у ОСОБА_2 як теперішнього володільця необхідно витребувати квартиру.
Враховуючи, що Київська міська рада, якій належить право розпорядження спірною квартирою, не була стороною договорів купівлі-продажу квартири, згоду на відчуження майна не надавала, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а тому її право підлягає захисту. Дана обставина підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 11.02.2015 по справі № 6-1цс15.
Застосування вказаного способу захисту порушених узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 по справі № 6-619цс15.
Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч.3 ст.1277 ЦК України.
Як передбачено п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності.
При цьому, відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст.8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні п.3 ч.1 ст.388 ЦК України вибула з володіння Харківської міської ради не з її волі іншим шляхом.
Встановлений ст.388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством.
Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості.
Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади.
У зв'язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.
Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються.
На підставі викладеного та враховуючи доведеність позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню понесені с удові витрати.
На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-
Позов Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою, витребування майна - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 у Деснянському районі міста Києва, укладеного 22.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., зареєстрований у реєстрі за № 3215.
Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 у Деснянському районі міста Києва, загальною площею 33, 00 кв. м., житловою площею 17,9 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 відумерлою.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: