Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 2-46/10

провадження № 61-31347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа - Друга Дніпродзержинська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року у складі судді Поромарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просили визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 вересня 2007 року, видане Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_7, визнати за ними право власності за кожним на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, у якому просила визнати за нею право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 лютого 2010 року визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 вересня 2007 року, видане Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_7 В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1, що складається з: А-1 - житлового будинку, загальною площею 52, 0 кв. м, житловою площею 32, 4 кв. м; Б-1 - літньої кухні, № 1 - водопроводу. В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1, що складається з: А-1 - житлового будинку, загальною площею 52, 0 кв. м, житловою площею 32, 4 кв. м; Б-1 - літньої кухні, № 1 - водопроводу. У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_7 09 березня 2010 року звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а 26 березня 2010 року - із апеляційною скаргою на зазначене судове рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без руху, а ухвалою від 27 квітня 2010 року продовжено строк для усунення недоліків у скарзі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.

27 вересня 2016 року ОСОБА_7 засобами поштового зв'язку повторно направив до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 лютого 2010 року. На обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення заявник зазначив, що у зв'язку із скрутним матеріальним становищем змушений був працювати у денний та вечірній час, а тому часто був відсутній за місцем проживання. Заявник зазначив, що йому не було відомо про наявність ухвал апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху та про повернення апеляційної скарги.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без руху. Наведені причини щодо поважності пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції апеляційний суд визнав неповажними.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 лютого 2010 року.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що на виконання ухвали апеляційного суду від 15 листопада 2016 року ОСОБА_7 подав клопотання, в якому зазначив, що за весь період часу кореспонденції із Апеляційного суду Дніпропетровської області не отримував, про існування ухвал Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2010 року, 27 квітня 2010 року та 12 травня 2010 року дізнався від працівника канцелярії Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Зазначені підстави для поновлення строку апеляційного оскарження рішення вже визнані неповажними, інших підстав для поновлення строку ОСОБА_7 не навів. Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_7 отримав копію оскаржуваного рішення 18 березня 2010 року, а 26 березня 2010 року на зазначене рішення ним подано апеляційну скаргу. Зазначені обставини, на переконання апеляційного суду, дають підстави для висновку, що ОСОБА_7 фактично своєчасно знав про ухвалення 22 лютого 2010 року судового рішення.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв'язку у грудні 2016 року, ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року, направити справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що заявник не отримував кореспонденцію із апеляційного суду, а тому не міг своєчасно усунути недоліки у апеляційній скарзі, поданій у 2010 році. Висновок апеляційного суду про відсутність підстав для поновлення строку на оскарження рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України щодо забезпечення права апеляційного оскарження рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до статті 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

За правилами частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року (у редакції Закону України від 21 січня 2010 року № 1837-VI) заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

У частині третій статті 297 ЦПК України 2004 року зазначено, що апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

В оцінці наведених обставин Верховний Суд врахував, що заявник отримав копію рішення суду першої інстанції 18 березня 2010 року (а. с. 83), а тому був обізнаний про його наявність та зміст. Заявник 09 березня 2010 року звернувся із заявою про апеляційне оскарження рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська та 26 березня 2010 року подав апеляційну скаргу на зазначене судове рішення.

Зважаючи на наведене, заявник зобов'язаний був добросовісно діяти під час реалізації своїх процесуальних повноважень, виявляти зацікавленість рухом поданої ним апеляційної скарги, зокрема щодо відкриття апеляційного провадження у справі, а також щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Апеляційний суд, встановивши, що апеляційна скарга ОСОБА_7 не відповідає вимогам процесуального закону щодо форми і змісту, залишив скаргу без руху, надав строк для усунення недоліків у апеляційній сказі, продовжив його з підстав неотримання заявником копії ухвали апеляційного суду, та у зв'язку з неусуненням недоліків повернув зазначену апеляційну скаргу особі, яка її подала.

Поважними причинами пропущення відповідного процесуального строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» , заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду у цій справі про те, що визначені ОСОБА_7 у апеляційній скарзі підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, їх обґрунтованість спростовується матеріалами справи, оскільки заявником не надано доказів щодо наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з повторного подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду, враховуючи тривалість неподання апеляційної скарги, що відбулося за спливом шести років з моменту його проголошення.

ЄСПЛ зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява № 15123/03, § § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» заяви, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію банком своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, заявник не надав.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду, зокрема посилання заявника на неправильне застосування апеляційним судом частини другої статті 358 ЦПК України, не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик