Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

розглянувши в порядку спрощенного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та усунення перешкод у праві власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій просить: 1) визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1; 2) усунути перешкоди з здійсненні позивачем права власності шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником вказаного будинку, в якому зареєстровані сторони. У 1996 році відповідач поїхав навчатися за кордон і більше не повернувся та в подальшому не приїзив до України, добровільно не знявся з реєстраційного обліку, його особисті речі відсутні, за надані житлово-комунальні послуги не сплачує, у зв"язку з чим позивачка несе додаткові фінансові затрати на їх оплату. На даний час місце проживання відповідача невідоме. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням як такий, що не користуються ним понад один рік без поважних причин.

Відповідачем через канцелярію суду подана заява про визнання позову та розгляд справи за його відстуності, в якій зазначив про те, що у вищевказаному будинку він був зареєстрований 09.06.1992 р. своїми батьками як їх неповлітня дитина. У 1996 р. він виїхав на навчання за кордон та з цього часу за зареєстрованим місцем свого проживання не повертався, будинком не користувався та у витратах на оплату комунальних послуг участі не приймав. Додав, що на теперішній час приїхати в Україну для зняття з реєстраційного обліку можливості не має.

Відповідно до ст.206 ч.1 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Розгляд справи проведений без виклику сторін.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 25.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. за реєстром № 2282, позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_2

Тим самим, на час розгляду справи позивач є єдиним власником вищевказаного будинку.

Згідно вищевказаному договору, дарувальником вищевказаного житлового будинку був ОСОБА_4, який мешкає у США (м.Такома, штат Вашингтон).

З будинкової книги для прописки громадян, які проживають в АДРЕСА_2, вбачається, що в зазначеному будинку з 09.06.1992 р. зареєстрований: відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який на час реєстрації був неповнолітнім.

При цьому, згідно вищевказаної будинкової книги, батьки відповідача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, зняті з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою 25.07.2008 р.

Як вбачається з акт від 26.10.2017 р., складеному сусідами сторін - ОСОБА_7 (з квартири АДРЕСА_3) та ОСОБА_8 (з квартири АДРЕСА_4), відповідач ОСОБА_5 дійсно не проживає за місцем своєї реєстрації за адерсою: АДРЕСА_5

Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповіднодо ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що відповідач у справі є членом сім'ї колишнього власника вищевказаного будинку - ОСОБА_4, право власності якого припинилось 25.10.2017 р. відповідно до ст.346 ч.1 п.1 ЦК України (відчуження власником свого майна).

Право користування відповідача вищевказаним будинком було похідним від права власності ОСОБА_4

Ти самим, з припиненням права власності на будинок ОСОБА_4 є припиненим і право користування відповідача ОСОБА_5 даним житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, в силу вимог ст. 156 ЖК України відповідач по справі не є членом сім'ї власника будинку - позивача по справі, чи особами, що ведуть з позивачем спільне господарство та проживають як члени однієї сім'ї.

Судом встановлено, що відповідач у справі не є членом сім'ї власника житла, не веде з нею спільного господарства, не проживає в житловому приміщенні без поважних причин тривалий час, його особисті речі в будинку відсутні, за надані житлово-комунальні послуги не сплачує, чим перешкоджає позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи її законні права та інтереси, які необхідно поновити.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, який не є членамом сім"ї власника житла та не веде з нею спільного господарства, не мешкає в спірній квартирі без поважних причин тривалий час, не несе витрат по утриманню житла та сплаті житлово-комунальних послуг, тим самим втратив право користування даним житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку.

Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню.

Тим самим, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою не підлягають задоволенню, оскільки статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. А тому, після набуття даним рішенням законної сили позивачем в установленому законом порядку воно буде пред'явлено до виконання, і підстави для зобов'язання відповідачів знятись з реєстраційного обліку відсутні.

За таких обставин, на основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, ст.150 ЖК України, ст.ст.319, 321, 383, 391 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 4, 77-83, 81, 89, 95, 206, 258, 263-265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття з реєстрації, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_6

В інішй частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова