Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 299/89/16-ц

провадження № 61-35813св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Фазикош Г. В., Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) у січні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 03 серпня 2006 року № MKV0GL00006100 у розмірі 100 062, 29 дол. США, що за курсом 21, 46 грн за один долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 25 вересня 2015 року складало 2 147 336, 74 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що згідно з умовами зазначеного кредитного договору, укладеного із ОСОБА_3, банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 34 760, 00 дол. США на термін до 03 серпня 2021 року, а позичальник зобов'язувалася повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Банк виконав зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі шляхом надання відповідачеві кредиту у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не виконала зобов'язання за кредитним договором, оскільки своєчасно не сплачувала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 25 вересня 2015 року виникла заборгованість в сумі 100 062, 29 дол. США, яка складалася з: 28 518, 27 дол. США - заборгованість за кредитом, 26 072, 56 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 533, 00 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 43 938, 46 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 03 серпня 2006 року № MKV0GL00006100 станом на 25 вересня 2015 року в сумі 18 293, 93 дол. США, що за курсом, встановленим НБУ на 25 вересня 2015 року, складало 392 587, 74 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду в частині вимог про стягнення простроченої заборгованості за кредитом, заборгованості за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом, заборгованості за простроченою комісією та нарахованої пені, що є підставою для відмови в позові у цій частині вимог.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2018 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 Рішення Виноградівського районного суду від 21 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Апеляційний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності лише до простроченої заборгованості та пені і наявність підстав для стягнення поточної заборгованості є помилковим, оскільки після зміни строку виконання зобов'язання на 19 грудня 2007 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за такою вимогою позичальник зобов'язаний був повернути кредит у повному обсязі до зазначеної дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 19 грудня 2007 року не підлягали виконанню.

Враховуючи визнані відповідачем обставини, апеляційний суд зробив висновок про переривання позовної давності станом на 23 жовтня 2009 року. Апеляційним судом встановлено, що від 23 жовтня 2009 року до моменту звернення до суду минуло більше трьох років, а отже позивач звернувся до суду із пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні такого позову, враховуючи наявність заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Банк зазначає, що апеляційний суд не здійснив дослідження зібраних у справі доказів та не надав їм оцінки у сукупності та взаємозв'язку. Враховуючи, що позичальник сплатила прострочену заборгованість за кредитним договором станом на 28 липня 2008 року, вимога банку від 19 листопада 2007 року про дострокове погашення заборгованості втратила чинність та з дати погашення простроченої заборгованості строк виконання основного зобов'язання настане 03 серпня 2021 року, а тому позовна давність банком не пропущена.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 серпня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 (прізвище якої після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3) укладено кредитний договір № MKV0GL00006100.

На підставі цього кредитного договору відповідач отримала кредит у розмірі 34 760, 00 дол. США на строк з 03 серпня 2006 року до 03 серпня 2021 року включно зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 07 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати. Період сплати щомісячних платежів визначено з 28 до 03 числа кожного місяця. Погашення заборгованості за договором передбачено здійснювати у такому порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди (пункт 1.1 договору). Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_1.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 25 вересня 2015 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом складав 18 124, 37 дол. США, залишок простроченої заборгованості - 10 393, 90 дол. США. Загальний залишок заборгованості за процентами становив 26 072, 56 дол. США, у тому числі залишок заборгованості за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом 25 903, 00 дол. США, заборгованість із комісії 1 533, 00 дол. США, у тому числі заборгованість за простроченою комісією 1 533, 00 дол. США, нарахована пеня - 43 938, 46 дол. США.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», використовуючи право, надане йому частиною першою статті 651, частиною другою статті 1054 та частиною другою статті 1050 ЦК України, а також підпунктом 2.3.7 кредитного договору, направив боржнику ОСОБА_3 письмову вимогу від 19 листопада 2007 року про дострокову, у строк до 19 грудня 2007 року, сплату усієї заборгованості за кредитом, що залишився, та відсотками в сумі 35 712, 29 дол. США.

Таким чином, банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, визначивши днем остаточного їх погашення 19 грудня 2007 року, і саме з цієї дати почався перебіг позовної давності.

З вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду в січні 2016 року.

Щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права ВеликаПалата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, встановивши, що строк кредитування змінено кредитором на 19 грудня 2007 року, а з позовом банк звернувся у січні 2016 року, висновки апеляційного суду щодо спливу позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за сумою кредиту є правильними та обґрунтованими.

Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції у цілому правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Одночасно Верховний Суд визнає помилковим застосування апеляційним судом позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків та пені на відсотки, нараховані за кредитним договором, після спливу строку кредитування. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

З огляду на наведене Верховний Суд зробив висновок про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що банк змінив строк кредитування на 19 грудня 2007 року, а тому після його закінчення банк мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанції не врахували та погодилися із правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором у період після закінчення строку кредитування.

Щодо правових підстав застосування позовної давності

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Доводи банку про переривання перебігу позовної давності договірним списанням коштів Верховний Суд відхиляє, оскільки самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором, а також таке списання після спливу строку дії кредитного договору, не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу, і не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності, отже, позивачем пропущено позовну давність для захисту своїх цивільних прав та інтересів. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред'явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.

Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості після спливу строку кредитування, суд апеляційної інстанції насамперед повинен був встановити наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв'язку із припиненням права на позов у процесуальному розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів та пені за кредитом, які стали предметом позову, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суд першої інстанції необґрунтовано стягнув нараховані проценти за кредитним договором після закінчення строку кредитування, а апеляційний суд помилково застосував позовну давність в частині вимог про стягнення нарахованих процентів після закінчення строку кредитування.

Натомість висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для застосування позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в межах строку кредитування є обґрунтованим. Апеляційний суд встановив, що строк кредитування банк змінив та визначив його до 19 грудня 2007 року, а тому з наступного дня, у зв'язку з несплатою заборгованості за кредитом, банку стало відомо про порушення його прав щодо неповернення кредиту в повному обсязі та відсотків і пені, нарахованих за користування ним.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суд апеляційної інстанції ухвалив необґрунтоване рішення в частині стягнення нарахованих відсотків за період з 20 грудня 2007 року до 25 вересня 2015 року, Верховний Суд скасовує оскаржуване судове рішення, а також рішення суду першої інстанції в цій частині із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю цих вимог.

В інших частинах рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін, адже доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції в цих частинах не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2017 року скасувати в частині вирішення вимог про стягнення із ОСОБА_3 нарахованих відсотків за період з 20 грудня 2007 року до 25 вересня 2015 року, в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення нарахованих відсотків за період з 20 грудня 2007 року до 25 вересня 2015 року відмовити у зв'язку з безпідставністю таких вимог.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик