Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 335/3551/16-ц

провадження № 61-32300св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - приватне підприємство «Юнімед»,

представник відповідача - Товстонос Яна Вікторівна,

третя особа 1 - ОСОБА_7,

представник третьої особи 1 - ОСОБА_5,

третя особа 2 - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С. від 17 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Юнімед» (далі - ПП «Юнімед»), треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу, укладеним 02 березня 2016 року з ОСОБА_7, він набув право вимоги за договорами позики і поруки від 01 вересня 2011 року на суму 50 000 дол. США стосовно боржника ОСОБА_8 і поручителя ПП «Юнімед». Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2015 року у справі № 335/2151/14-ц з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 стягнуто 1 093 708,69 грн заборгованості за договором позики з урахуванням пені і виплат, передбачених статтею 625 ЦК України.

Посилаючись на те, що вказане судове рішення ОСОБА_8 не виконано, борг не повернуто, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд на підставі статей 514, 549, 554, 625, 1046 - 1050 ЦК України, стягнути з поручителя ПП «Юнімед» як солідарного з позичальником ОСОБА_8 боржника 1 265 340,65 грн заборгованості, із яких: 398 560 грн - заборгованість за позикою, 437 968,31 грн - пеня, 390 190,24 грн - інфляційні втрати, 38 622,10 грн - 3% річних.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порука ПП «Юнімед» є припиненою, оскільки у позивача виникло право на пред'явлення вимог до поручителя ПП «Юнімед» з дня настання строку виконання зобов'язання за договором позики - 01 вересня 2013 року та протягом наступних шести місяців, але з позовом звернувся лише у березні 2016 року, тобто після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові. З 23 квітня 2013 року по 24 лютого 2015 року ПП «Юнімед» перебувало на стадії банкрутства, тому нарахування штрафних санкцій за вказаний період не передбачено Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2017 року змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на пропуск позовної давності.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звернення до суду до поручителя після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що порука ПП «Юнімед» припинилася з 01 березня 2014 року, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин приписи статті 267 ЦК України.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що 26 лютого 2014 року ОСОБА_7 пред'явила вимогу до ПП «Юнімед», звернувшись до суду з позовом до поручителя та боржника, відтак посилання апеляційного суду на те, що порука ПП «Юнімед» є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України не відповідає дійсності. Крім того, право вимоги ОСОБА_9 до ПП «Юнімед» виникло після порушення справи про банкрутство, тому на такі вимоги не поширюються обмеження, передбачені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 01 вересня 2011 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір позики, згідно з яким останній отримав позику у сумі 398 560 грн, що за офіційним курсом НБУ становило 50 000 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 01 вересня 2013 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання вказаного договору між ОСОБА_7 (кредитор), ПП «Юнімед» (поручитель) і ОСОБА_8 (боржник) укладено договір поруки № 25П/03/2011, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов'язання за указаним договором позики.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2015 року у справі № 335/2151/14-ц задоволено позов ОСОБА_7 і стягнуто з ОСОБА_8 на її користь 435 014,60 грн заборгованості за договором позики від 01 вересня 2011 року, з яких: 398 560 грн - заборгованість за позикою, 25 409,57 грн - пеня, 5 181,28 грн - інфляційні витрати, 5 836,75 грн - 3 % річних.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2014 року у справі № 335/2151/14-ц провадження за позовом ОСОБА_7 до ПП «Юнімед» про стягнення боргу закрито в зв'язку з порушенням господарським судом Запорізької області у справі № 908/1214/13 23 квітня 2013 року справи про банкрутство ПП «Юнімед».

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року у справі № 908/1214/13 була затверджена мирова угода та припинено провадження у справі.

Станом на час розгляду справи судами попередніх інстанцій ПП «Юнімед» не перебувало в процесі припинення.

02 березня 2016 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_7 передала ОСОБА_4 право вимоги до ОСОБА_8 і ПП «Юнімед» за договорами позики та поруки від 01 вересня 2011 року.

Звертаючись у березні 2016 року до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що судове рішення від 24 лютого 2015 року у справі № 335/2151/14-ц боржником не виконане, заборгованість за договором позики не погашена, тому на ПП «Юнімед» як поручителя останнього покладено солідарний обов'язок з погашення заборгованості та сплати штрафних санкцій напідставі статті 625 ЦК України.

За змістом статей 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 2 договору позики встановлено термін його дії до 01 вересня 2013 року.

У пункті 8 договору поруки передбачено, що цей договір діє до повного виконання взаєморозрахунків між сторонами, а відтак умови договору поруки не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З урахуванням наведеного, кредитор мав право пред'явити вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання, тобто до 01 березня 2014 року. Проте, позивач, як правонаступник кредитора, звернувся до суду з позовом до поручителя лише у березні 2016 року, тому порука ПП «Юнімед» є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що підставою для відмови в позові є припинення права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя, оскільки порука ПП «Юнімед» є припиненою.

Таким чином, висновки апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються на законі та узгоджуються з матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження апеляційним судом, їм дана належна правова оцінка, а переоцінка доказів у касаційному суді знаходиться поза межами його повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило