Номер провадження: 22-ц/785/7169/18
Номер справи місцевого суду: 505/385/16-ц
Головуючий у першій інстанції Фабіжевський С. А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 червня 2016 року, в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи в суді першої інстанції.

27 січня 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та просило суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму боргу за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06 жовтня 2008 року у розмірі 14329,27 доларів США та пеню у розмірі 9412,57 грн (а.с.2-5).

16 червня 2016 року Котовський міськрайонний суд Одеської області ухвалив рішення, яким суд вирішив позов ПАТ «УкрСиббанк» задовольнити та стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06 жовтня 2008 року у розмірі 14329,27 доларів США та пеню у розмірі 9412,57 грн., а також стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_3, ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 5142,12 грн (а.с.74).

Позиції сторін в справі в суді першої інстанції.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 06 жовтня 2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 18000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 05 жовтня 2029 року та з оплатою 15,00% річних за користування кредитом, а відповідач зобов'язався у встановлені кредитним договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Однак, відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання та не дотримується терміну повернення наданого йому кредиту. Наданий кредит також забезпечений порукою відповідача ОСОБА_2, про що 06 жовтня 2008 року укладено договір поруки №232804, згідно з яким поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань боржника (а.с.2-5).

Оцінка позицій сторін судом першої інстанції.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту не виконали, а тому вимоги позивача є законними, обґрунтованими, ґрунтуються на матеріалах справи і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.06.2016 року ОСОБА_2 направив до канцелярії суду першої інстанції апеляційну скаргу (а.с. 98-101).

01.10.2018 року від представника ПАТ «Укрсиббанк» - Каракай О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу (а.с. 114-117).

12.12.2018 року від ОСОБА_3 до суду надійшли заперечення (пояснення) щодо апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники провадження до суду не з'явились. Про час там місце судового розгляду повідомлялись належним чином (а.с. 125,126). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги та заперечень на неї.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, апелянт зазначає, що в матеріалах справах відсутні докази, які б підтверджували те, що на час укладання між сторонами кредитного договору у відповідності до п. 3 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» позивач був і є на даний час «уповноваженим банком». Крім того апелянт зазначив, що судом першої інстанції не надана належна оцінка зазначених правовідносин та не враховані викладені відповідні положення матеріального права. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 98-101).

В своєму відзиві представник позивача звертав увагу на те, що Банк надсилав відповідачам листи з вимогою припинити порушення зобов'язань та повідомляв про намір звернутися до суду. Як зазначає сторона позивача копії поштових відправлень було долучено до матеріалів позовної заяви. Також позивач посилався на те, що Банк, який у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію Національного банку та за умови отримання письмового дозволу Національного банку на здійснення валютних операцій, має достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів як в національній, так і в іноземній валюті та отримання процентів у відповідній валюті зобов'язання. Тому, представник позивача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 114-117).

В своїх запереченнях відповідач ОСОБА_3 зазначив, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим. Звертав увагу на те, що ані він, ані апелянт не отримували судових повісток, внаслідок чого сторін було позбавлено можливості прийняти участь в судовому засіданні, та зазначав, що позивачем були порушені положення п. 2.2 Договору поруки та 5.2 Прави /договірних умов/ споживчого кредитування позичальників в частині обов'язкового направлення боржнику та поручителю попередніх вимог / листів про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за Договором. Тому відповідач просить задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Позиція апеляційного суду по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, подані до суду відзиви та заперечення сторін, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 06 жовтня 2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 18000,00 доларів США, 15,00% річних за користування кредитом, кінцевий термін повернення - 05 жовтня 2029 року, а відповідач, в свою чергу, взяв на себе зобов'язання у встановлені кредитним договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами (а.с. 6).

Крім того, 06 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 232804 в якості забезпечення за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором кредиту № 0 від 06 жовтня 2008 року (а.с. 12-13).

В зв'язку з невиконанням умов кредитного договору від 06 жовтня 2008 року 06 жовтня 2015 року Банк надіслав ОСОБА_3 (за адресою: АДРЕСА_1, яка вказана в кредитному договорі) та ОСОБА_2 (за адресою: АДРЕСА_1, яка вказана в договорі поруки та адресою: АДРЕСА_2, місце реєстрації відповідно до паспортних даних) вимоги за вих. № 30-11/29485 та за вих. № 30-11/29486, якими позичальника та поручителя було повідомлено про те, що станом на 05.10.2015 року заборгованість позичальника за кредитним договором № 0 від 06 жовтня 2008 року становить 13 678, 21 доларів США, яка складається з 12 415,55 доларів США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість по кредиту - 343,41 дол. США, а також 1 262,66 доларів США - прострочена заборгованість по процентам. Вказаними вимогами Банк повідомив позичальника та поручителя про наслідки її невиконання або невчасне виконання - звернення до суду з позовом (а.с. 30-33). На підтвердження того факту, що вказані вимоги були дійсно направлені відповідачам позивач надав до суду список згрупованих рекомендованих відправлень № 16 від 08.10.2015 року (рядок 3-5) (а.с. 37-38). Окрім того позивач надав до суду копії: Банківської ліцензії № 75, виданої Акціонерному товариству інноваційному банку «Укрсиббанк», дозволу № 75-2 на право здійснення операцій з валютними цінностями та додатку до нього № 75-2 (а.с. 43-47).

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Таку позицію висловив Верховний суд України в своїй постанові від 16.09.2015 року № 6-190цс15.

Як вже було вище зазначено разом з позовною заявою представник Банку надав до суду, серед іншого, копію Дозволу № 75-2 від 24.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу, яким визначаються операції з валютними цінностями, які можуть здійснюватись Банком (а.с. 43-46). Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач - Банк, мав право надавати кредит в іноземній валюті, а тому доводи апеляційної скарги відхиляються.

Посилання апелянтів на те, що вони не отримували вимоги позивача щодо повернення кредиту, що підтверджується також інформацією відстеження відправлень датованих 08.10.2015 року апеляційним судом відхиляються з огляду на таке. Власне факт укладення кредитного договору та договору поруки відповідачі не оспорюють. За положеннями цивільного законодавства, в тому числі діючого на момент укладення спірних договорів, на сторін договору покладаються вимоги щодо належного дотримання та виконання умов договору. За обставинами даної справи відповідачі свої зобов'язання перед кредитором належним чином, в порядку передбаченому договором та законом, не виконували та, в результаті, допустили порушення умов договору, що призвело до негативних наслідків, за які сторона, яка порушила зобов'язання, повинна нести відповідальність. А отже, один лише факт не отримання вимоги банку щодо сплати заборгованості, при тому що Банк надсилав вимоги щодо повернення заборгованості на адреси, які містяться в спірних договорах, відомості щодо повідомлення про зміну адрес відповідачами кредитора в матеріалах справи не містяться не свідчить про відсутність є кредитора права вимоги. Так само відсутність інформації щодо поштових відправлень у відповідному реєстрі не може оцінюватись судом як безумовна підстава для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки така підстава для відмови в позові не передбачена ані законом, ані договором. Заборгованість за кредитним договором об'єктивно існує, не погашена під час розгляду справи, розмір заборгованості та її наявність сторонами не оспорюється, а тому доводи апеляційної скарги у відповідній частині судом відхиляються.

Щодо належного повідомлення. Сторонам було надано право на доступ до суду апеляційної інстанції та перевірене оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, суд правильно вирішив спір по суті, а за концепцією цивільного процесуального законодавства не може бути скасоване правильне рішення суду по суті з одних лише формальних міркувань доводи апеляційної скарги у відповідній частині судом відхиляються.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16 червня 2016 року - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови виготовлено 26 грудня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

13.12.2018 року м. Одеса