Справа № 492/1991/18
Провадження № 2/492/801/18
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі головуючого судді Варгаракі С.М., при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Арциз Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договорами позики, яка складається з основного боргу у розмірі 57 900,00 грн., та 3% річних у розмірі 691,33 грн., посилаючись на те, що 26.10.2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 2000,00 доларів США. Факт отримання грошових коштів відповідачем у розмірі 2000,00 доларів США підтверджується наданою власноручно написаною розпискою. Крім того, зобовязання за вказаним договором забезпечені порукою відповідно до розписки від 26.10.2016 р. наданої позивачу від відповідача ОСОБА_4, який зобовязався відповідати по зобовязанням ОСОБА_3, які виникають з умов вищезазначеного договору позики. Після спливу строку повернення позики відповідачі не повернули позивачеві позичені грошові кошти. У звязку з неповернення позики відповідачі мають сплатити позивачу суму боргу та 3% річних від суми боргу.

Позивачка в судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачі у судове засідання також не зявилися, надали до суду письмові заяви, в яких просили суд про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги позивачки визнали в повному обсязі.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобовязального права, пов'язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов'язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 26.10.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала у борг грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США, зі строком повернення до 26.10.2017 року. Крім того, зобовязання за вказаним договором забезпечені порукою відповідно до розписки від 26.10.2016 р. наданої ОСОБА_2 від відповідача ОСОБА_4, який зобовязався відповідати по зобовязанням ОСОБА_3, які виникають з умов вищезазначеного договору позики. (а.с. 6).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожній особі гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Наведені обґрунтування стосовно того, що борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує і передання відповідачу визначеної грошової суми, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦК України є обовязковими для всіх судів України.

На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем була надана суду вищезазначена розписка позичальника ОСОБА_3, які посвідчують передання останній позикодавцем ОСОБА_2 зазначених грошових сум. Суд вважає, що текст розписки, складеної ОСОБА_3, дійсно містить інформацію про отримання останньою грошових коштів від ОСОБА_2 та її обовязок повернути грошові кошти у чітко визначені строки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Всупереч вимогам зазначеного чинного законодавства відповідач ОСОБА_5 належним чином свої зобовязання по поверненню позики не виконала та не здійснила повернення позики у встановлений договором позики строк, у звязку з чим допустила наявну заборгованість, що є підставою для стягнення з неї вказаних сум коштів на користь ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме, відповідно до зазначеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 дійсно отримала у позивача ОСОБА_2 в борг відповідну суми грошей, які зобовязалася повернути в зазначені нею в розписках строки. В порушення норм закону та даних зобовязань, борг позивачу не повернула, тобто відповідач зобов'язання за договором позики належним чином не виконала, а тому, сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку з відповідача на користь позивача на загальну суму 58 591,33 грн. який складається з заборгованості згідно наданого позивачем детального розрахунку, правильність якого перевірена судом: за договором позики від 26.10.2016 р. основний борг у розмірі 57 900,00 грн., 3 % річних від суми боргу у розмірі 691,33 грн.

Виконання зобов'язання забезпечується неустойкою, порукою тощо (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановленого додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4 має солідарно нести відповідальність разом з ОСОБА_3 за порушення останньою своїх обов'язків по поверненню позики та по сплаті відсотків.

Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованості за договором позики на загальну суму 58 591,33 грн., оскільки викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Суд вважає за необхідне зазначити, що на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так як позивачка звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 704,80 грн. в рівних частинах з кожного, на користь держави у звязку із задоволенням позовних вимог позивачки.

Керуючись ст. ст. 202, 207, 526, 527, 530, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 7, 12, 13, 19, 48, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6), суму боргу за договором позики від 26.10.2016 р.: суму основного боргу у розмірі 57 900 (пятдесят сім тисяч девятсот) гривень 00 копійок, 3 % річних від суми боргу у розмірі 691 (шістсот девяносто одна) гривні 33 копійки, а всього 58 591 (пятдесят вісім тисяч пятсот девяносто одна) гривня 33 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4), в дохід держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок, в рівних частинах з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текс рішення суду складено 27 грудня 2018 року.

Суддя

Арцизького районного суду ОСОБА_6