Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 522/24855/14-ц

провадження № 61-9484св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська юридична компанія»,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року в складі судді Загороднюка В. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області

від 25 травня 2016 року в складі колегії суддів: Черевка П. М., Сватаненка В. І., Артеменка І. А.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Одеська юридична компанія» (далі - ТОВ «Одеська юридична компанія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2013 року у м. Одесі відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю водіїв ОСОБА_5, під керуванням транспортного засобу «Шевролет», державний номерний знак

НОМЕР_2, та ОСОБА_7, під керуванням транспортного засобу «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, у результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2013 року винним у ДТП було визнано

ОСОБА_5 Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 на час скоєння ДТП була застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ТАСТ-Гарантія» (далі - ПАТ «СК «ТАСТ- Гарантія»). Відповідно до аварійного сертифікату від 13 квітня 2013 року № 330-04/13 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, складала 10 434,25 грн. Позивач вважав, що різницю між вартістю відновлювального ремонту, що становить

19 424,32 грн та вартістю відновлювального ремонту з урахуванням зносу, що становить 10 434,25 грн повинен сплатити ОСОБА_5

Уточнивши позовні вимоги, ТОВ «Одеська юридична компанія» просило суд: стягнути на свою користь з ОСОБА_5 суму несплаченої франшизи у розмірі 1 000,00 грн, суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 8 990,07 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 243,60 грн та суму витрат на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року, позов ТОВ «Одеська юридична компанія»задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Одеська юридична компанія» матеріальну шкоду заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 8 990,07 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що якщо цивільна відповідальність заподіюваної шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди або у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, тому майнова шкода у виді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою.

У червні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що для укладання договору цесії обов'язковою передумовою має бути наявність договірних відносин між первісним кредитором та боржником. Проте, між ОСОБА_8 і ОСОБА_5, і так само між ОСОБА_8 та страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія» не існувало ніяких правочинів, на підставі яких виникло зобов'язання, оскільки при ДТП зобов'язання виникає із завдання шкоди (делікту), а не із правочину (договору).

У серпні 2016 року ТОВ «Одеська юридична компанія» подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 10 квітня 2013 року у м. Одесі відбулася ДТП за участю водіїв ОСОБА_5, під керуванням транспортного засобу «Шевролет», державний номерний знак НОМЕР_2, та ОСОБА_7, який керував транспортним засобом «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2013 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП.

Згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 власником автомобіля марки «Toyota Corolla», державний номерний знакНОМЕР_1, є ОСОБА_8, а право керування зазначеним транспортним засобом належить також ОСОБА_7

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5, як власника наземного транспортного засобу, а саме автомобіля марки «Шевролет», державний номерний знакНОМЕР_2, згідно з полісу № АВ/3315881, на момент ДТП була застрахована у ПАТ «СК «ТАСТ-Гарантія».

Згідно з аварійного сертифіката від 13 квітня 2013 року № 330-04/13 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Toyota Corolla», державний номерний знакНОМЕР_1, в результаті його пошкодження при ДТП складає 10 434,25 грн. Крім того, відповідно до змісту зазначеного аварійного сертифікату вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту зносу складових колісного транспортного засобу складало

19 424,32 грн.

19 червня 2014 року між ОСОБА_8 та ТОВ «Одеська юридична компанія» було укладено договір відступки права вимоги (цесії), відповідно до умов якого

ОСОБА_8 передала ТОВ «Одеська юридична компанія» право вимоги відшкодування шкоди завданої їй ДТП, яка сталася 10 квітня 2013 року у м. Одесі.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги, правонаступництва, виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем), виконання обов'язку боржника третьою особою.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).

Статтею 515 ЦК України визначено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Одеська юридична компанія» є неналежним позивачем є необґрунтованими, оскільки ТОВ «Одеська юридична компанія» набула право вимоги відшкодування шкоди, завданої

ОСОБА_5, у відповідності до вимог статей 512, 513 ЦК України.

Встановлено, що ПАТ «СК «ТАСТ-Гарантія» сплатила позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 9 434,25 грн.

29 жовтня 2013 року ОСОБА_5 відшкодував суму несплаченої франшизи передбаченої договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у розмірі

1 000,00 грн, що підтверджено власноруч написаною розпискою ОСОБА_7

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України спричинені особі збитки є втрати, яких вона зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частини першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно зі статею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Пунктом 32.7 статті 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Натомість у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованій у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за

№ 1074/8395, міститься поняття «втрата товарної вартості транспортного засобу», а поняття «втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу» не використовується.

Системний аналіз пункту 32.7 статті 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 зазначеної Методики дає можливість дійти висновків, відповідно до яких власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України

від 04 червня 2014 року № 6-49цс14, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року,дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача 8990,07 як відшкодування завданої ним матеріальної шкоди, є обґрунтованою, доведеною, та такою, що підлягає задоволенню.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 рокудо закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 05 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. П.Курило