Номер провадження: 22-ц/785/6676/18
Номер справи місцевого суду: 519/472/17
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Погорєлової С.О.,

суддів - Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі за позовом представника ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення суми позики та сплату процентів, на рішення Южного міського суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Барановської З.І. 22 червня 2018 року у м. Южне Одеської області, -

встановила:

У червні 2017 року ОСОБА_3звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення суми позики та сплату процентів, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 липня 2013 року між сторонами був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики відповідачем була видана розписка про отримання в борг грошових коштів. У відповідності з розпискою сума позики складає 40 000 грн. Сума позики, у повному обсязі була отримана відповідачем, що підтверджується розпискою від 29 липня 2013 року, підписаною відповідачем. Вищезазначена сума позики мала бути повернута позивачеві, в строк до 29 липня 2014 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути позичені кошти, але відповідач постійно ухиляється та на даний час всі спроби повернути борг за розпискою не уявляється можливим окрім через позовні вимоги в рамках судового процесу. Загальна сума заборгованості на підставі розрахунків складає 75 239, 03 грн., що складається з:трьох річних процентів за користування грошовими коштами в розмірі 3 432 грн.; інфляційних втрат за час прострочення боргу згідно з позикою в розмірі 31 807,03 грн., основної суми боргу згідно з розпискою в розмірі 40 000 грн.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 22 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, суму заборгованості за договором позики від 29 липня 2013 року у розмірі 40 000 грн., суму 3% річних в розмірі 3432 грн., індекс інфляції в розмірі 31 807,03 грн.,

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 752, 39 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 22 червня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована наступним - на думку апелянта, судом не було враховано, що ОСОБА_2 29 липня 2013 року отримав позику в розмірі 40 000 грн. зі строком повернення один рік від колишнього директора ТОВ «Лідер - Сервіс» ОСОБА_3, у якого відповідач працював на посаді водія. Між сторонами була домовленість, що погашати борг ОСОБА_3 ОСОБА_2буде шляхом відраховування з заробітної плати. Заробітна плата апелянту, відповідно бухгалтерським звітам, нараховувалась мінімальна, однак фактично він отримував значно більші суми, як водій-далекобійник вантажного автомобіля. Даний факт підтверджується свідками, які зазначені в розписці - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Весь борг апелянтом був виплачений за період, вказаний у розписці, оскільки весь рік він не отримував заробітну плату. Крім того у підприємства була заборгованість по заробітній платі за період з 31 січня 2013 року по 23 липня 2013 року в розмірі 25 633 грн. При звільненні ОСОБА_2 сплатив на користь позивача 18 000 грн. боргу та, враховуючи заборгованість по заробітній платі, відповідач вважає, що погасив борг в повному обсязі. Бухгалтер підрахувала, що він повністю повернув борг, але позивач відмовився повернути розписку. Крім того, позивачем здійснено невірний розрахунок суми боргу.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України, зазначена справа відноситься до малозначних.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України,суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2013 року, згідно розписки, між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 в борг 40 000 грн., в присутності двох свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, строком на один рік, тобто до 29 липня 2014 року (а.с.8, 33).

Позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення суми боргу, однак відповідач борг повернути відмовився.

Відповідно до розрахунків, які містяться в матеріалах справи, загальна сума заборгованості складає 75 239,03 грн., що складається з: основної суми боргу згідно з розпискою ву розмірі 40 000 грн.; три проценти річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 432 грн.; інфляційні втрати за час прострочення боргу в розмірі 31 807,03 грн.

Згідно ст. 1046 ЦК України ,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

З аналізу норм статей 1046, 1047 ЦК України вбачається, що договір позики є реальним договором, укладеним в момент передачі грошей, який підтверджується письмовою розпискою позичальника.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження

укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

В матеріалах справи міститься оригінал розписки ОСОБА_2, в якій вказана дата отримання грошей в сумі 40 000 грн. - 29 липня 2013 року, із зобов'язанням її повернення - 29 липня 2014 року (а.с.33).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст.1051 ЦК України).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_3 про повернення суми позики та сплату процентів, підлягав частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 29 липня 2013 року у розмірі 40 000 грн., суми 3% річних в розмірі 3 432 грн., індексу інфляції в розмірі 31 807,03 грн., та судового збору у розмірі 752,39 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що останній при звільненні сплатив на користь позивача 18 000 грн. боргу та, враховуючи заборгованість по заробітній платі, погасив борг в повному обсязі, що підтверджується показаннями свідків.

Так, за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 3 ст.77, ст.78 ЦПК України).

Пояснення свідків суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, так як вони не є допустимим засобом доказування факту вчинення вищезазначеного правочину, оскільки договір було укладено в письмовій формі, та договір позики у вигляді розписки є допустимим та достатнім доказом, відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України.

Доводи відповідача про повернення боргу не знайшли свого підтвердження і під час розгляду справи у апеляційному суді, оскільки до апеляційної скарги не додано належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту.

Крім того, безпідставним є посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 наневірність здійсненого позивачем розрахунок суми боргу, оскільки обґрунтованість розрахунку суми заборгованості підтверджується матеріалами справи, і на його спростування апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Южного міського суду Одеської області від 22 червня 2018 року ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 22 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе