Провадження № 2/369/1313/18
РІШЕННЯ

Іменем України

30.11.2018 рокуКиєво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді: Пінкевич Н.С.,

при секретарі Головатюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_2. Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1

Вона є єдиною спадкоємицею померлого ОСОБА_2 за законом. Вона прийняла спадщину у встановленому законом порядку, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Наприкінці лютого 2017 року позивач звернулася до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті чоловіка.

Однак, постановою державного нотаріуса Грисюк О.В. від 21 лютого 2017 року їй відмовлено у видачі свідоцтва на тій підставі, що будинок не зареєстровано в КП БТІ Києво-Святошинської районної ради.

Таким чином, як посилається позивач, її чоловік за життя не отримав правовстановлюючих документів на будинок та не зареєстрував його в БТІ. За таких обставин її право на спадкування житлового будинку після смерті чоловіка не може бути реалізовано шляхом видачі їй державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом, тому за захистом своїх майнових прав та інтересів вона змушена звертатися до суду.

Чинним законодавством України не передбачено можливості визнання або оформлення права власності на спадкове майно за померлим ОСОБА_2, оскільки згідно ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

В той же час, як зазначає позивач, її чоловік ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Київської області у відповідності до діючого раніше законодавства.

Так, відповідно до технічного паспорту від 14.09.2017 року вищезазначений житловий будинок побудовано у 1992 році.

Правила ст.331 ЦК України про те, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації не поширюється на правовідносини, що діяли до набрання чинності цим законом.

Згідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Позивач посилається на те, що відсутність акту прийняття будинковолодіння АДРЕСА_1 в експлуатацію не є перешкодою для визнання за нею права власності на це будинковолодіння у порядку спадкування після смерті чоловіка, оскільки будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд закінчено до 05 серпня 1992 року.

Норми Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" від 05.08.1992 року та Закону України "Про основи містобудування" від 09.12.1992 року, якими було передбачено порядок прийняття в експлуатацію житлових будинків садибного типу, не мають зворотної дії у часі і на спірні правовідносини не поширюються.

Позивач вважає, що відповідно до вищевказаних норм матеріального права, житлові будинки, які побудовані до 05 серпня 1992 року, не підлягають прийняттю в експлуатацію і право власності на них виникає з моменту завершення будівництва і що її чоловік за життя став власником житлового будинку АДРЕСА_1 і це нерухоме майно увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після його смерті.

Позивач зазначає, що той факт, що житловий будинок АДРЕСА_1 дійсно за життя належав її чоловікові ОСОБА_2 підтверджується наступними письмовими доказами.

Наказом по радгоспу ім.Шевченка №98 від 13.03.1989 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку площею 0,15га, в тому числі 0,12га для будівництво житлового будинку. Зазначений наказ був затверджений рішенням виконкому Милівської сільської ради народних депутатів №19/3 від 21.03.90 року.

Рішенням виконкому Києво-Святошинської районної ради 19.02.1991 року №54/69 дозволено ОСОБА_2 будівництво житлового будинку за типовим проектом загальною площею 78кв.м. на земельній ділянці площею 0,12га. На підставі Акту від 22 травня 1991 року ОСОБА_2 було відведено в натурі присадибну земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. Отже, усі дозвільні документи на будівництво її чоловік ОСОБА_2 отримав до 1992 року, а сам житловий будинок був побудований у 1992 році.

Посилаючись на ст.ст.15, 16, 392, 1218, 1233, 1258, 1268 ЦК України, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 81,9 кв.м., житловою - 27,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представником позивача подана до суду заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача.

Відповідач - Дмитрівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області свого представника в судове засідання не направила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер чоловік позивача ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Дмитрівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 14 липня 1998 року.

Шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений та зареєстрований 25 липня 1997 року, згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 25.07.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва.

Листом від 09.11.2018 №2291/01-17 Київський обласний державний нотаріальний архів повідомив суд про те, що згідно архівного фонду № 18 (Перша Київська обласна державна нотаріальна контора), що знаходиться на зберіганні в Київському обласному державному нотаріальному архіві, після смерті гр. ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, але 05 січня 1999 року ОСОБА_1 було подано заяву про прийняття спадщини (заява, відповідно, № 6 за 1999 рік, с/с № 4), ОСОБА_5 подано заяву про відмову від прийняття спадщини (заява, відповідно, № 7 за 1999 рік, с/с № 4). До листа додано витяг (ксерокопії аркушів) з Книги обліку і реєстрації спадкових справ за 1999 рік, в якому є запис про реєстрацію вищезазначених заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_5 05.01.1999р.

Листом від 14.11.2018 №301/01-17 Київський обласний державний нотаріальний архів в доповнення до їх відповіді № 2291/01-17 від 09.11.2018 року повідомив суд про те, що після прийняття на зберігання до архіву документів Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за 2003-2018 р.р. включно, в зв'язку з її ліквідацією, було виявлено спадкову справу № 125 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року гр. ОСОБА_2, та додано її копію.

Згідно спадкової справи №125 за 2004 рік до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2, 21 лютого 2016 року позивачем ОСОБА_1 було подано заяву до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок під АДРЕСА_1, який належав померлому ОСОБА_2.

Постановою державного нотаріуса Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Грисюк О.В. від 21 лютого 2017 року за вих. №92/02-31 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на тій підставі, що будинок не зареєстровано в КП БТІ Києво-Святошинської районної ради, згідно довідки КП БТІ від 19.10.2016 року за №1409.

Судом досліджено в судовому засіданні Будівельний паспорт на земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_2, зареєстрованого у виконкомі Милівської сільської ради за №334 від 21.05.1991 року, в якому знаходяться наступні досліджені судом документи:

Наказ по радгоспу ім. Шевченка №98 від 13.03.1989 року "Про присадибне землекористування", згідно якого ОСОБА_2 виділено земельну ділянку площею 0,15га, в тому числі 0,12 га для будівництва житлового будинку. Зазначений наказ затверджений рішенням виконкому Милівської сільської ради народних депутатів №19/3 від 21.03.90 року.

Рішення виконкому Києво-Святошинської районної ради 19.02.1991 року №54/69, яким дозволено ОСОБА_2 будівництво житлового будинку за типовим проектом загальною площею 78 кв.м. на земельній ділянці площею 0,12 га.

Акт від 22 травня 1991 року, затверджений архітектором Києво-Святошинського району, згідно якого ОСОБА_2 було відведено в натурі присадибну земельну ділянку площею 1200 кв. м. в АДРЕСА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку.

Типовий проект 144-000-835.90 п'ятикімнатного садибного будинку узгоджено для використання в АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_2 заст. райархітектора ОСОБА_6

Відповідно до технічного паспорту від 14.09.2017 року вищезазначений житловий будинок побудовано у 1992 році.

Правила ст.331 ЦК України про те, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації не поширюється на правовідносини, що діяли до набрання чинності цим законом.

Згідно до ч.2 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", із змінами та викладенням в новій редакції, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

А згідно ч. 4 ст.3 даного Закону речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті.

Норми Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" від 05.08.1992 року та Закону України "Про основи містобудування" від 09.12.1992 року, якими було передбачено порядок прийняття в експлуатацію житлових будинків садибного типу, не мають зворотної дії у часі і на спірні правовідносини не поширюються.

Отже, відповідно до вищевказаних норм матеріального права, право власності на житлові будинки, які побудовані до 05 серпня 1992 року виникало з моменту завершення будівництва і тому спадкодавець ОСОБА_2 за життя став власником житлового будинку АДРЕСА_1 і це нерухоме майно увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після його смерті.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутність акту прийняття будинковолодіння АДРЕСА_1 в експлуатацію не є перешкодою для визнання за позивачем права власності на це будинковолодіння у порядку спадкування після смерті її чоловіка, оскільки будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд закінчено до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення даних правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

А згідно частин 1 та 2 ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 за законом, враховуючи, що дочка спадкодавця ОСОБА_5 від прийняття спадщини відмовилась. Позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину у встановленому ст. 549 ЦК Української РСР порядку, звернувшись з відповідною заявою до державної нотаріальної контори протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Стаття 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця.

За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так як державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1, тому дане питання може бути вирішено тільки в судовому порядку.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 529, ч.ч. 1,2 ст. 549 ЦК Української РСР, ст. ст. 16, ч.1 ст.328, ст. ст. 1268, 1296 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 19, 42, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 81,9 кв.м., житловою - 27,1 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30 листопада 2018 року.

Суддя: Пінкевич Н.С.