АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2018 року м. Чернівці справа № 718/2764/17

Апеляційний суд Чернівецької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Мінів О.І., повний текст якого складено 20 березня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до відповідачів про визнання права власності на частку в спільному майні, уточнивши позовні вимоги просила визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та відповідачів квартиру посімейного заселення за адресою АДРЕСА_1 з прибудовою літ.А-1, та визнати частки сторін у вказаному майні наступним чином: за ОСОБА_1 - право власності на прибудову літ.А-1, загальною площею 49,5 кв.м., житловою 24,9 кв.м., що становить 2/5 частки від квартири посімейного заселення; за відповідачами на приватизовану загальну площу квартири 69,1 кв.м., житлову 41,5 кв.м., що становить 3/5 частки від квартири посімейного заселення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в період 04.09.2005 року по 12.05.2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Під час спільного перебування у шлюбі вони проживали в квартирі чоловіка за адресою вул. Українська, 20-А/7 в м. Кіцмань, що складалась з трьох кімнат, загальною площею 69,1 кв.м. і була приватизована на відповідачів. Володіли даною квартирою відповідачі спільно сумісно на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.02.1995 року, виданого органом приватизації виконкомом Кіцманської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 08.02.1995 року №72/2.

Провадження №22-ц/794/685/18 Категорія 5

Разом з чоловіком за спільні кошти вони побудували самочинну прибудову літ.А-1 до вказаної спірної квартири, загальною площею 49,4 кв.м, житловою 24,9 кв.м., на яку згідно рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.05.2007 року визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності на самочинно зведену прибудову літ.А-1 до квартири АДРЕСА_1, зобов'язано Кіцманське РБТІ зареєструвати за ними це право.

Зазначила, що на протязі спільного проживання у шлюбі вона усі зароблені кошти вкладала в прибудову та квартиру, робила ремонт, купувала нові вікна та двері до цієї квартири, будівельні матеріали для ремонту всієї квартири, а тому вважає, що має право і на частку в спільному майні подружжя.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 березня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що судом не враховано тієї обставини, що відповідачами було визнано позовні вимоги та вони не заперечували відносно задоволення позову, а також те, що кошти на добудову були надані саме батьками позивачки та останні допомагали в будівництві.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга законність рішення суду першої інстанції не спростовує.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке в повній мірі їм відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не є беззаперечним і належним доказом того, що прибудова літ.А-1 до вказаної квартири посімейного типу була збудована саме за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, адже крім подружжя в даній квартирі також проживали батьки відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також його брат ОСОБА_5, які є правомірними співвласниками квартири і також свою працю та кошти вкладали в будівництво та ремонт квартири, що і підтверджується рішенням Кіцманського районного суду від 28.05.2007 року, яке зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 23.06.2007 року.

Суд також зазначив, що обов`язок доказування позовних вимог покладено саме на позивача, а в матеріалах справи відсутні будь-які належні чи допустимі докази спільного вкладання коштів чи праці у прибудову до квартири чи ремонт квартири подружжям.

Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Частина 3 ст.368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праці подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

З аналізу наведених норм та матеріалів справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції з'ясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані по справі докази, дав їм належну правову оцінку, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів прийняття участі, а саме вкладання коштів та праці в самовільному будівництві прибудови літ.А-1, на яку в подальшому, було визнано право власності за відповідачами, а також те, що спірне майно не набуло статусу спільної сумісної власності подружжя.

Хоча рішення суду Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28.05.2007 року й не містить відомостей щодо порядку вкладення в будівництво та ремонт квартири кожним з його співвласників, про те визнає виключно за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право на спірну квартиру з урахуванням самочинної добудови. Тобто, існує судове рішення, яким визнано право на спірне майно, а необізнаність будь-якої особи, яка не була залучена до участі в справі і яким вирішено про її права та обов'язки, не підлягає судовому захисту з новим позовом щодо встановлення обставин, оскільки зміст обґрунтувань й вимог якого по суті зводиться до перегляду місцевим судом попередньо встановлених обставин та переоцінці зроблених правових висновків, хоча існує інший порядок захисту порушеного права.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідачі визнали позовні вимоги, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Частиною 1 ст.206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, судом першої інстанції вірно не взято до уваги визнання позову представником відповідачів, оскільки висловлена позиція зводилася до того, що відповідачі не поставили позивача до відома, що в судовому порядку за ними визнано право спільної сумісної власності на самочинно збудовану прибудову у 2007 році, оскільки таке визнання є формальним та спрямоване на ухвалення судового рішення на користь позивача, що в свою чергу суперечить вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк