Справа № 761/5797/18
Провадження № 2/761/4408/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Мальцева Д.О.,

за участю секретаря Фецяк Р.А.,

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача Овчинніков М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «БМ-2018» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», згідно з яким, враховуючи нову редакцію позовної заяви, поданої на виконання вимог ухвали суду від 22.02.2018 року, просила суд: скасувати наказ Голови Правління АТ «БМ Банк» Чорновола В.В. про її звільнення від 18.01.2018 року за№70-К; поновити її на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту; стягнути з ПАТ «АТ «БМ Банк» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме 825,38 грн. за кожен день з 22.01.2018 року по дату винесення рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при звільненні позивачки з посади начальника відділу внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту, яку остання займала з 21.08.2016 року, відповідачем було порушено вимоги, встановлені ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, а саме: відповідач звільнив її з посади 22.01.2018 року на підставі Наказу Голови правління АТ «БМ Банк» Чорновола В.В. від 18.01.2018 року, не пропонуючи при цьому переведення на інші вакантні посади.

Крім того, позивачка вказує, що в силу вимог ст. 45 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також умов трудового договору, Голова Правління банку Чорновол В.В. не мав приймати рішення щодо її звільнення з посади, адже повноваження щодо прийняття такого рішення належить виключно раді банку, як органу, якому підпорядковується підрозділ аудиту.

Ухвалою від 26.04.2018 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

12.07.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно з яким відповідач не погоджується з позовом ОСОБА_1, оскільки звільнення останньої з займаної посади було проведено уповноваженою на те особою та з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, зокрема ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України.

04.09.2018 року до суду надійшла відповідь позивачки на відзив відповідача.

06.09.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивачки на відзив.

Ухвалою від 07.09.2018 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів від відповідача.

У судовому засіданні, яке відбулося 04.12.2018 року, було замінено відповідача на його правонаступника АТ «БМ-2018».

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що звільнення позивачки з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідно до Наказу Голови правління банку №323-к від 11.06.2007 року та умов трудового договору, укладеного 12.08.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «БМ Банк», позивачка працювала на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту.

Водночас, відповідно до наказу Наказу Голови правління АТ «БМ Банк» Чорновола В.В. від 18.01.2018 року за №70-к ОСОБА_1 було звільнено з займаної неї посади 22.01.2018 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, як на одну із підстав для його задоволення, вказувала, що в силу вимог ст. 45 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також умов трудового договору, Голова Правління банку Чорновол В.В. не мав приймати рішення щодо її звільнення з посади, адже повноваження щодо прийняття такого рішення належить виключно раді банку, як органу, якому підпорядковується підрозділ аудиту.

Разом з тим, відповідно до п.12.12.10 Статуту відповідача найм та звільнення персоналу Банку (за винятком членів Правління, Головного бухгалтера та Заступників Голови Правління) здійснює Голова правління, який в установленому порядку видає Накази про призначення та звільнення з посад працівників Банку, а також про їх заохочення, притягнення до матеріальної та дисциплінарної відповідальності.

При цьому, згідно з п.11.3.12 Статуту повноваження Наглядової ради щодо прийняття та звільнення з роботи стосуються виключно посад Голови Правління, членів Правління Банку та Головного бухгалтера Банку, до яких, в свою чергу, посада позивачки не відноситься.

За вказаних обставин, посилання позивачки на відсутність у Голови правління повноважень щодо прийняття наказу про її звільнення є безпідставними та такими, що спростовуються вищенаведеними положеннями Статуту АТ «БМ Банк».

Щодо посилань позивачки на порушення відповідачем при її звільненні вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, слід зазначити наступне.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Тобто, виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що якщо на момент скорочення працівника немає вакантних посад, які відповідають його освіті та кваліфікації, то роботодавець не зобов'язаний пропонувати йому іншу роботу та звільняє його з роботи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 09.08.2017 року по справі №6-1264цс17.

Як встановлено в судовому засіданні, зокрема зі змісту витягу з протоколу №95 засідання Правління АТ «БМ Банк» від 17.11.2017 року, в АТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «БМ-2018», дійсно мали зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення штату та чисельності працівників.

Також, судом встановлено, що на виконання приписів ст. 49-2 КЗпП України відповідачем було попереджено позивачку про скорочення штату працівників відповідно до ст.40 КЗпП України та про її наступне звільнення 22.01.2018 року, про що свідчить підпис позивачки в попередженні від 22.11.2017 року за №48-Ш.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що в період з 22.11.2017 року по 22.01.2018 року (день звільнення позивачки) в штаті відповідача були відсутні жодні вакансії, які б могли були запропоновані позивачці.

Тобто, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про об'єктивну неможливість відповідача запропонувати позивачці вакансії та роботи на час її звільнення.

Таким чином, беручи до уваги вище встановлені обставини справи, суд вважає, що підстав для поновлення на роботі позивачки, а також стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вбачається, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, звільнення позивачки з займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

З огляду на наведене та керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 12, 13, 76-82, 89, 95, 139, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «БМ-2018» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м.Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Уразі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.12.2018.

Суддя: