Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 212/6660/16-ц

провадження № 61-32584св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року у складі судді Зіміна М. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів Барильської А. П., Бондар Я. М., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на неповнолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 10 листопада 2006 року, у шлюбі у сторін народилася дочка, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від належного виконання обов'язків з утримання дочки, добровільно матеріальну допомогу не надає, хоча має таку можливість, оскільки офіційно працевлаштований. Просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на неповнолітню дитину, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 08 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що встановлені у справі обставини, а саме: факт працевлаштування відповідача, що не заперечувалось ним, дають суду підстави для висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дочки саме у частці від доходу батька, оскільки стягнення аліментів у твердій грошовій сумі передбачено у разі нерегулярного, мінливого доходу платника аліментів. Під час визначення розміру аліментів суд першої інстанції враховував обставини, передбачені статтею 182 СК України, зокрема, що неповнолітня дитина здорова, проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, відповідач здоровий, офіційно працевлаштований, не має інших аліментних зобов'язань, має непрацездатних батьків.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що відповідачем не оспорюється факт його батьківства стосовно неповнолітньої дитини, факт місця реєстрації дитини та факт укладання шлюбу з позивачем у справі. Доводи апеляційної скарги, що під час визначення розміру аліментів судом не взято до уваги його матеріальне становище, те, що з ним разом проживають непрацездатні батьки, які потребують матеріальної допомоги у зв'язку з хворобою, апеляційний суд відхилив, оскільки непрацездатні батьки отримують матеріальне забезпечення від держави і їх потреба у матеріальній допомозі у зв'язку з хворобою не доведена відповідачем належними та допустимими доказами. Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не з'ясував матеріальне становище позивача та потреби дитини у матеріальному забезпеченні з боку відповідача, та не взяв до уваги, що відповідач у добровільному порядку перерахував 06 грудня 2016 року позивачу аліменти у розмірі 1 000, 00 грн, апеляційний суд відхилив, оскільки, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції правильно врахував положення частини першої статті 182 СК України, зокрема враховано стан здоров'я та матеріальне становище неповнолітньої дитини та платника аліментів. Факт перерахування відповідачем позивачу грошових коштів не є підставою для зміни періоду початку стягнення аліментів.

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у березні 2017 року, ОСОБА_5 просить рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що частково визнав позовні вимоги у розмірі щомісячного платежу в 1 000, 00 грн, натомість не визнавав позовні вимоги в розмірі щомісячного платежу у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу). На переконання ОСОБА_6, позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені доказами. Судами не досліджено матеріальне становище платника аліментів, а також наявність осіб, які перебувають на утриманні заявника. Порушення, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, призвели до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2006 року.

У шлюбі у сторін народилась дочка, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, проживає разом із матір'ю, ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Криворізької об'єднаної довідково-інформаційної служби «Нова.Ком» ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 За зазначеною адресою також зареєстровані ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7

Відповідно до висновку ВКК від 22 грудня 2016 року № 3494 при амбулаторії № 2 КЗ «ЦПМСД №3» ОСОБА_9 встановлений діагноз УФС, дифузний кардіосклероз. Пароксизмальна супровентрикулярна тахікардія та інше.

Згідно з довідок Криворізького північного об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2016 року № 510 та від 20 грудня 2016 року № 567 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебувають на обліку у зазначеному управлінні та отримують пенсію як пенсіонери за віком у розмірах 1 678, 83 грн та 1 487, 63 грн відповідно.

Відповідно до роздруківки переказу грошових коштів ОСОБА_5 06 грудня 2016 року переказав на ім'я ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1 000, 00 грн.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

СК України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, судами враховано правила статті 182 СК України, надано оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів.

Доводи заявника, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано матеріальне становище платника аліментів, а також наявності осіб на його утримані відхилені з огляду на таке.

Відповідно до правил частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позову заявник мав надати судам першої та апеляційної інстанцій докази на підтвердження своєї позиції у справі.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Зважаючи на наведене касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик