Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 515/351/15-ц

провадження № 61-28157св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Татарбунарська міська рада Одеської області,

представники третьої особи: Лєсніченко Олександр Вадимович, Борденюк Віталій Миколайович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д. від 20 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 про вселення в квартиру.

Позов мотивований тим, що з 11 січня 1997 року по 27 травня 2013 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, у період якого у них народився син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

05 жовтня 2000 року рішенням профспілкового комітету відкритого акціонерного товариства «Дунайводбуд-18» та правління відкритого акціонерного товариства «Дунайводбуд-18» відповідачу ОСОБА_6 було виділено в користування житло у гуртожитку по АДРЕСА_1, в якому вони проживали з 2000 року.

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач перешкоджає їй проживати у вказаній квартирі, а житлова комісія при виконкомі Татарбунарської міськради Одеської області відмовила їй у включенні в ордер на вселення в спірну квартиру у зв'язку із розірванням шлюбу з відповідачем, відсутністю прописки в квартирі та фактичного не проживання за даною адресою, ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом та просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1

Додатковим рішенням цього ж суду від 18 серпня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_4 вселялася в спірну квартиру як член сім'ї наймача, такою, що втратила право користування житлом за даною адресою, не визнавалася, і відповідачем не надано доказів її не проживання в спірній квартирі без поважних причин або добровільного залишення цього житла.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Саратського районного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачка тривалий час не проживала у спірній квартирі та не надала будь-яких доказів як на підтвердження вчинення відповідачем їй перешкод у користуванні найманим житлом, так і підтвердження поважності причин її відсутності у цій квартирі понад шість місяців.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про недоведеність позивачкою заявлених вимог є помилковими, оскільки відповідач визнав своє небажання щодо проживання позивачки у спірній квартирі та відсутність у неї ключа від вхідних дверей. Також судом не враховано, що в спірній квартирі не було належних умов для проживання малолітньої дитини, що змусило позивачку винаймати інше житло, проте вона сплачувала комунальні послуги за спірну квартиру, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями. Крім того, позивачку не було визнано такою, що втратила право користування спірним приміщенням і предметом судового розгляду такі вимоги не були.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що з 11 січня 1997 року по 27 травня 2013 року ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, під час якого у них народився син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням профспілкового комітету відкритого акціонерного товариства «Дунайводбуд-18» та правління відкритого акціонерного товариства «Дунайводбуд-18» від 05 жовтня 2000 року на відповідача ОСОБА_6, який на той час був чоловіком позивачки, виділено у користування житло у гуртожитку по АДРЕСА_1, в яке позивачка вселилася разом із сином, як члени сім'ї наймача.

Розпорядженням Татарбунарської міської ради Одеської області від 20 вересня 2007 року холостяцький гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 прийнято на баланс УМКВ виконавчого комітету Татарбунарської міської ради.

Відповідно до договору найму житла в будинках комунального житлового фонду від 31 січня 2008 року, наймачу ОСОБА_6 та членам його сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_11 надана квартира АДРЕСА_1.

Також судами установлено, що за зазначеною адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_11

Згідно рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради від 08 жовтня 2014 року № 77 ОСОБА_6 та його сину ОСОБА_11, як члену сім'ї, видано ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1.

Як вбачається з протоколу засідання житлової комісії при виконавчому комітеті Татарбунарської міської ради Одеської області від 21 жовтня 2014 року № 6, ОСОБА_4 відмовлено у включені до ордеру на вселення в спірну квартиру у зв'язку із розірванням шлюбу з відповідачем, відсутністю реєстрації в квартирі та фактичного не проживання за даною адресою.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 не заперечувала свого тривалого не проживання у спірній квартирі, проте зазначала, що відповідачем чиняться їй перешкоди у користуванні найманим житлом.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У пунктах 10, 11 вказаної Постанови роз'яснено, що наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Враховуючи покази свідків, а також те, що позивачка не заперечувала своє тривале не проживання у спірному приміщенні та не надала будь-яких доказів щодо поважності причин такої відсутності понад шість місяців або доказів здійснення перешкод відповідачем у користуванні їй найманим житлом, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для її вселення у спірну квартиру.

Також позивачкою не надано доказів, які свідчили про те, що вона належить до кола осіб, за якими закон зберігає жилу площу на час їх відсутності відповідно до вимог статті 71 ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року, в якій наявні подібні правовідносини за схожих фактичних обставинах.

У зв'язку з наведеним безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення прав позивача на мирне володіння майном (стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та не застосування норм ЦК України, оскільки апеляційний суд врахував принцип пропорційності втручання у права відповідача, оскільки спірна квартира не була постійним місцем проживання позивача, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення її позову та вселення її у спірну квартиру.

Таким чином доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило