Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 752/19753/13-ц

провадження № 61-24344св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, як законний представник ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2017року у складі судді Плахотнюк К. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2006 року ОСОБА_4 та її батько ОСОБА_7 звернулись із позовом до суду до ОСОБА_5, яка є законним представником недієздатного ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що квартира АДРЕСА_1, не приватизована, складається з однієї кімнати, загальною площею 27,4 кв. м, у квартирі зареєстровано чотири особи: власник особового рахунку ОСОБА_7; син ОСОБА_6; дочка ОСОБА_4; онука ОСОБА_8

ОСОБА_6 фактично за вказаною адресою не проживає і не з'являється більш як 12 років, практично не був у квартирі жодного разу. Факт відсутності ОСОБА_6 у квартирі на протязі останніх шести місяців підтверджується актами, складеними КП «ЖЕО-102, а також показаннями сусідів. Адреса місця проживання відповідача їм невідома, зі слів родичів знають, що останній проживає в селі, розташованому у Чернівецькій області. За відсутності ОСОБА_6, ОСОБА_4 позбавлена можливості зареєструвати у квартирі свого чоловіка, а також скористатися правом на приватизацію квартири, яка перебуває у їхньому користуванні.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 помер, правонаступником його прав та обов'язків є ОСОБА_4

13 січня 2014 року ОСОБА_4 подала позовну заяву про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у новій редакції, в якій вказувала, що позов про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням підтримує у власних інтересах та інтересах її малолітніх дітей:ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. У травні вона та її батько вже зверталися до суду із позовом про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою, за наслідками розгляду якого, заочним рішенням від 28 вересня 2006 року позов було задоволено. На виконання рішення суду, 02 листопада 2006 року ОСОБА_6 знято з реєстрації. 23 березня 2010 року ОСОБА_6 визнаний судом недієздатним, а 14 січня 2011 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_5 призначено опікуном над недієздатним ОСОБА_6 За заявою ОСОБА_5 заочне рішення від 28 вересня 2006 року про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням скасовано. Крім того, спірна квартира надана ОСОБА_7 у 1993 році без врахування пільг ОСОБА_6, оскільки інвалідом II групи з дитинства його було визнано тільки з 20 січня 1997 року про що свідчить також і той факт, що спірна квартира є однокімнатною, житлова площа якої становить 14,2 кв. м у той час, як відповідно до положень статті 47 ЖК України передбачено, що норма житлової площі на одну особу становить 13,65 кв. м, а з урахуванням захворювання ОСОБА_6 та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я від 08 лютого 1985 року № 52, він не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. ОСОБА_7 перебував на квартирному обліку в загальній черзі з 1983 року один і був знятий з квартирного обліку у зв'язку зі смертю розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 грудня 2010 року № 71 «Про затвердження і перезатвердження на квартирний облік працівників підприємств, організацій та установ Голосіївського району міста Києва». ОСОБА_6 не лише все своє життя постійно проживає в місті Сокиряни Чернівецької області разом зі своїми батьками, але і працює в їхньому домашньому господарстві, де самостійно здійснює догляд за домашньою худобою і сам значною мірою піклується про своїх близьких. ОСОБА_6 ніколи не вселявся, ніколи не був і не проживав у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, а тому відповідно відсутні поважні причини для непроживання у спірній квартирі, формальний характер його реєстрації.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2017року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_7 усиновив ОСОБА_6, на той час прописав його у житловому приміщенні, яке перебувало в його користуванні за адресою: АДРЕСА_2, а 03 листопада 1993 року на сім'ю до складу якої увійшов син ОСОБА_6, що страждав на психічне захворювання, отримав спірне житлове приміщення, до якого ОСОБА_6 ніколи не вселявся, з 29 травня 1978 року проживає постійно з матір'ю за адресою: АДРЕСА_4. За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_6 вибув зі спірного житлового приміщення та має постійне місце проживання у м. Сокиряни. Крім того, з огляду на стан здоров'я ОСОБА_6, останній не міг самостійно дати оцінку тій життєвій ситуації, в якій він перебував та вжити заходи для захисту його законних прав, а його мати ОСОБА_5 тільки після, встановлення її опіки над ОСОБА_6, вжила заходи щодо поновлення його права на проживання у спірній квартирі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач залишив спірну квартиру не безпричинно, оскільки в силу свого захворювання, він не може самостійно здійснювати за собою догляд і утримувати себе, а тому вимушений проживати лише зі своїм опікуном - своєю матір'ю.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2017року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_7 не мав права прописувати у спірній квартирі ОСОБА_6 Рішення про усиновлення було прийнято із грубим порушеннями закону - неналежним органом та без дотримання процедури усиновлення, передбаченої законодавством того часу. ОСОБА_6 не став членом сім'ї ОСОБА_7, ніколи не жив разом із ним, особисті немайнові та майнові відносини між ним та його батьками ОСОБА_10, ОСОБА_5 не припинялись. Включення неповнолітнього до ордера на жиле приміщення, надане одному з батьків, не тягне за собою втрату ним права користування жилою площею другого з батьків, з яким неповнолітній продовжував постійно проживати. Відповідач ніколи не вселявся і не жив у спірній квартирі, тому він є таким, що втратив право користування спірним приміщенням у зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання з дня вибуття, тобто, з 1993 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

У січні 2018 року на адресу суду від ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 надійшов відзив на касаційну скаргу, згідно з яким ОСОБА_4 приховала від суду те, що ОСОБА_7 крім цієї квартири, ще отримав двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

24 січня 2018 року ОСОБА_4 подала до суду відповідь на відзив, згідно з яким, її батько, ОСОБА_7, ніколи не виконував прав та обов'язків батька ОСОБА_6 і жодного разу не скористався пільгами фіктивно усиновленого ним ОСОБА_6

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 27,7 кв. м та житловою - 14, 2 кв. м, перебуває у державній власності та надана у користування ОСОБА_7 на підставі ордера від 03 листопада 1993 року № 39558 та членам його сім'ї - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, який був ним усиновлений у 1966 році.

З часу прописки у 1966 році, на спірній житлоплощі ОСОБА_6 фактично не проживав, оскільки у зв'язку із вадами мови та розумовою відсталістю, після реєстрації у вказаній квартирі був поміщений до спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату № 7 м. Києва, де перебував до 1968 року, після чого медико-педагогічною комісією його виведено до допоміжної школи для дітей із зниженим інтелектом.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 березня 2010 року ОСОБА_6 визнаний судом недієздатним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 14 січня 2011 року мати ОСОБА_6 - ОСОБА_5 визначена його опікуном.

Згідно з довідкою форми 4 серії Д-71 № 221281 Міністерства соціального забезпечення УРСР ОСОБА_6 визнаний інвалідом ІІ групи з 01 листопада 1981 року, причина інвалідності з дитинства, захворювання загальне, непрацездатний, може працювати при створенні умов для інвалідів І і ІІ групи, інвалідність встановлена безстроково.

На час розгляду справи ОСОБА_6 разом зі своєю матір'ю фактично мешкає у м. Сокиряни Чернівецькій області, у приватному будинку, що належить його сестрі.

З 1996 року у спірній квартирі АДРЕСА_1 поселена та зареєстрована ОСОБА_4, яка є донькою ОСОБА_7, який ІНФОРМАЦІЯ_6 помер.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У справах визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК УРСР, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The UnitedKingdom), заява № 19009/04, пункт 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, пункт 41.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Установивши, що ОСОБА_6 є інвалідом із дитинства, проживає по АДРЕСА_4разом із своєю матір'ю, яка є його опікуном за рішенням суду, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, оскільки його непроживання пов'язане з об'єктивними причинами, а саме він в силу своєї недієздатності, що полягає у неможливості самостійно здійснювати за собою догляд та утримання, не може захищати свої права самостійно та проживати без стороннього догляду. При цьому будинок по АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_12, а отже, він є таким, що проживає за згодою власника будинку, а тому в разі задоволення позову ОСОБА_4, ОСОБА_6 залишиться без гарантованого йому Конституцією України житла.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_7 не мав права прописувати у спірній квартирі ОСОБА_6; рішення про усиновлення було прийнято із грубим порушеннями закону - неналежним органом та без дотримання процедури усиновлення, передбаченої законодавством того часу; ОСОБА_6 не став членом сім'ї ОСОБА_7, ніколи не жив разом із ним, особисті немайнові та майнові відносини між ним та його батьками ОСОБА_10, ОСОБА_5 не припинялись, є безпідставними, оскільки не стосуються предмета цього позову.

Доводи заявника про те, що вона не може здійснити приватизацію спірної квартири, є необґрунтованими, оскільки реєстрація ОСОБА_6 не перешкоджає здійсненню приватизації.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик