Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/31412/15-ц

провадження № 61-30776св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року в складі судді Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року в складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) про визнання недійсними кредитного договору від 26 грудня 2007 року № 800002890, укладеного міжПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4, та договору про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 25 вересня 2009 року, укладеного між тими ж сторонами.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що банк не попередив позивача про відповідні валютні ризики, чим порушив вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункт 3.8 Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ввів його в оману, занизивши реальну процентну ставку за кредитом і абсолютне значення подорожчання кредиту. Крім того, у кредитному договорі відсутні положення, що регулюють умови відкриття, ведення та закриття рахунку, тарифи та всі суми грошових коштів, які споживач має платити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, тобто позивачу не надано необхідної, достовірної та повної інформації про отримані кредитні послуги.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для визнання кредитного договору та договору про внесення змін до нього № 1 недійсними, оскільки всі умови договорів були узгоджені сторонами добровільно, позивач підписав договори, попередньо ознайомившись з їх змістом та погодився з ними, про що свідчить виконання позивачем його умов договорів.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 14 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 як представник ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Повідомивши позивачу недостовірну інформацію та інформацію про умови кредитного договору не в повному обсязі, не попередивши позивача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, банк свідомо увів його в оману щодо умов кредитною договору, а тому, такий договір разом із додатком до нього підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва.

25 вересня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «Альфа-Банк» на касаційну скаргу, мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Всі доводи касаційної скарги спростовані наявними у матеріалах справи доказами, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 800002890, за умовами якого позивачу надано кредит у сумі 28 тис. доларів США зі сплатою 12,5 % річних та строком повернення до 26 грудня 2022 року.

25 вересня 2009 року між тими ж сторонами укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 26 грудня 2007 року № 800002890, яким змінено відсоткову ставку за користування кредитом та внесені зміни до додатку № 1 до кредитного договору.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Суди встановили, що перед укладенням кредитного договору банк надав позивачу повну інформацію стосовно умов кредитування, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та його складових, що міститься безпосередньо у самому договорі та у додатку до нього, які підписані позивачем.

ОСОБА_4 на момент укладення кредитного договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та в подальшому виконував їх умови.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції станом на час укладання договору) споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Позивач не скористався наданим йому Законом правом та не відмовився від виконання кредитного договору, а тривалий час користувався кредитними коштами.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (у чинній на момент розгляду справи судами редакції), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що при укладенні кредитного договору та додаткового договору до нього сторонами додержано усіх вимог, передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», за змістом оспорюваних правочинів сторони досягли всіх істотних умов обов'язкових для даного виду договорів, при підписанні кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань за кредитним договором. Врахувавши відсутність застережень чи зауважень позивача при укладені спірних правочинів, а також тривале виконання позивачем умов кредитного договору, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4, які ґрунтуються на тому, що оскаржувані договори підлягають визнанню недійсними, не заслуговують на увагу, спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та положеннями законодавства.

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат