Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 639/1616/16-ц

провадження № 61-24852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7,

треті особи: Служба у справах дітей Адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради, відділ реєстрації місця проживання в Жовтневому районі Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В. Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: Служба у справах дітей Адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання в Жовтневому районі Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, в якому, з урахуванням уточнень, просили суд визнати

ОСОБА_6 та неповнолітню ОСОБА_7, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_6 та неповнолітню ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що в період спільного шлюбу на підставі договору купівлі продажу на ім'я ОСОБА_5 була придбана квартира АДРЕСА_1.

На підставі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 20 травня 2014 року позивачі є співвласниками вказаної квартири, кожний по ? частині.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 січня 2015 року визначено порядок користування цією квартирою: ОСОБА_4 виділено житлова кімната № 2 площею 20,9 кв.м., житлова кімната № 3 площею

24,3 кв.м., залишено в користуванні ОСОБА_5 Кухня, лоджія, коридор, ванна кімната та вбиральня залишено у загальному користуванні співвласників.

23 січня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (син позивачів), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до статті 821 ЦК України укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_5 надає ОСОБА_8, ОСОБА_6 та їх доньці ОСОБА_7 в користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

На даний час у спірній квартирі зареєстрована та проживає колишня невістка позивачів - ОСОБА_6, разом з неповнолітньою дочкою - ОСОБА_7 В добровільному порядку вони відмовляються виселятися та знятися з реєстрації.

Строк дії договору найму не був визначений, відповідно до статті 822 ЦК України. 05 жовтня 2016 року позивачі направили на адресу відповідача нотаріальну заяву про відмову від укладення договору найму на новий строк та просили відповідача виселитися та знятися з реєстраційного обліку за місцем проживання. Проте адресат вказану заяву не отримав, вона повернулася до позивачів із відміткою: «за закінченням терміну зберігання».

Вказані дії відповідача перешкоджають їх вселенню та проживанню у спірній квартирі, чим саме порушують їх права як власників, у зв'язку з чим вони змушені звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 листопада

2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_6 та її неповнолітню доньку ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_6 та її неповнолітню доньку ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 судовий збір у сумі 551,20 грн.

Рішення мотивовано тим, що позивачами були виконані вимоги закону щодо повідомлення про припинення договору найму, внаслідок чого він припинив свою дію з 23 січня 2016 року. Відповідно до загальних положень про захист права власності, викладених у статті 391 ЦК України, позивачі як співвласники орендованої квартири вправі вимагати усунення порушення їх права користування та розпорядження своїм майном, їх спільне проживання з ОСОБА_6 є неможливим, оскільки після розлучення з їх сином вона для них є сторонньою людиною. Крім того, у праві власності відповідачки є частина квартири, в якій живуть її батьки. При цьому суд також послався на норму частини першої статі 116 ЖК Української РСР.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач з поважних причин була відсутня за адресою орендованої квартири куди і направлялось повідомлення про відмову від укладення договору найму на новий строк, і вимога про звільнення орендованої квартири. Об'єктивних даних про те, що ОСОБА_6 свідомо ухилялася від отримання вказаного повідомлення матеріали справи не містять. Суд вказав, що висновки районного суду про належне повідомлення позивачів про припинення договору найму є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи. Наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, відповідно до частини першої статті 822 ЦК України, тому договір найму вважається укладеним на таких самих умовах на такий самий строк, тобто ще на п'ять років - до

23 січня 2016 року.

27 грудня 2016 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 листопада 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що позивачі повідомляли відповідача належним чином про відмову від укладення договору найму на новий строк, і вимогу про звільнення орендованої квартири.

24 березня 2017 року ОСОБА_6 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Судами становлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та

ОСОБА_5

23 січня 2006 року між ОСОБА_5 (наймодавець) та ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (наймач) було укладено договір найму житлового приміщення, яке складається з 2-х кімнат, житловою площею

45,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з пунктами 2.1.1, 2.1.2 наймодавець зобов'язався надати наймачу вказану квартиру для проживання постійно, тобто без визначення строку.

У зв'язку з тим, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_8 м припинилися шлюбні відносини, 05 жовтня 2015 року позивачами було складено нотаріально посвідчену заяву, в якій вони попереджають наймачів квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_6, що діє також від імені і в інтересах своєї неповнолітньої дочки, ОСОБА_7, про відмову від укладення на новий строк договору найму квартири АДРЕСА_1, та у зв'язку з цим вимагають звільнити вказану квартиру, та знятися з реєстраційного обліку місця проживання не пізніше 25 січня

2016 року.

Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років (частина перша статті 821 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Частиною третьою статті 825 ЦК України передбачено, що договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Апеляційний суд встановив, що надіслане попередження і вимога надійшли поштою для вручення адресату 06 жовтня 2015 року і зберігалися об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом місяця, тобто до 06 листопада 2015 року. За цей час двічі було вкладено в абонентську поштову скриньку адресата повідомлення, але відповідно до наданих відповідачем довідки з місця роботи, вона знаходилась у відрядженні з 08 жовтня 2015 року по

20 листопада 2015 року у місті Києві (а .с. 55, 114).

За таких обставин правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач з поважних причин була відсутня за адресою орендованої квартири. Ооб'єктивних даних про те, що вона свідомо ухилялася від отримання вказаного повідомлення-вимоги матеріали справи не містять. Висновки районного суду про належне повідомлення позивачів про припинення договору найму є необґрунтованими, спростовуються матеріалами.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Наведені заявником доводи зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська