ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/108/18
провадження № 2/753/3253/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарях Горбенко А.О., Степанишиної Г.А.

за участю

позивача не з'явилась

представника позивача ОСОБА_2

відповідача не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.03.2016 між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір № 21, предметом якого було спроектувати та передати Замовнику меблі, передбачені Додатком (Специфікація товару), яка є невід'ємною частиною Договору, а Замовник в свою чергу зобов'язаний був прийняти та здійснити оплату даних меблів. У відповідності до п. 1.2 Договору, Додатку (Специфікація товару), ціна Договору становить 40 000 грн. Відповідно до п. 3.1. Договору, Замовник зобов'язався оплатити 80 % від загальної суми (32 000 грн.) в момент підписання даного Договору. Відповідно до п. 3.2. Договору, 20 % суми Договору (8 000 грн.) Замовник оплачує до моменту встановлення меблів. У відповідності до п. 1.4. Договору, робота вважається виконаною після підписання акту прийому-передачі. Як зазначено в Акті здачі-прийому від 23.08.2016 року, що є Додатком до Договору, Виконавцем було здано, а Замовником прийнято роботу по встановленню меблів, які є предметом даного Договору. Однак, після встановлення меблів та на момент подання даного позову до суду, залишок суми в розмірі 8 000 грн. Замовником сплачено не було. При цьому Виконавець виконав всі зобов'язання за Договором, у тому числі меблі були поставлені в належних кількостях, формі, матеріалах, фурнітурі. З урахування вищенаведеного позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача 8000 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Ухвалою суду від 15.01.2018 позовну заяву було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 31.01.2018 в справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

23.02.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, через його необґрунтованість /а.с. 45-47/.

03.04.2018 позивачем було подано відповідь на відзив /а.с. 58-60/.

Ухвалою суду від 31.01.2018 в справі було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, що в ньому викладені.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Судом встановлено, що 15.03.2016 між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір № 21, предметом якого було спроектувати та передати Замовнику меблі, передбачені Додатком (Специфікація товару), яка є невід'ємною частиною Договору, а Замовник в свою чергу зобов'язаний був прийняти та здійснити оплату даних меблів.

У відповідності до п. 1.2 Договору, Додатку (Специфікація товару), ціна Договору становить 40 000 грн.

Відповідно до п. 3.1. Договору, Замовник зобов'язався оплатити 80 % від загальної суми (32 000 грн.) в момент підписання даного Договору.

Судом також встановлено, що оплата по вказаному договору була проведена відповідачем в розмірі 32 000 грн., в якості передоплати, згідно п. 3.1 договору та не заперечувалася представником позивача.

Відповідно до п. 3.2. Договору, 20 % суми Договору (8 000 грн.) Замовник оплачує до моменту встановлення меблів /а.с. 32/.

Як вбачається з Акта здачі-прийому від 23.08.2016 року, що є додатком до договору № 21, Виконавцем було здано, а Замовником прийнято роботу по встановленню меблів, які є предметом даного Договору, про що свідчать підписи сторін /а.с.34/.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Посилання позивача на те, що умови договору відповідачем не виконені, суперечать п. 3.2 договору та акту прийому-передачі робіт від 23.08.2016.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову про стягнення коштів не підлягають задоволенню.

Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання про стягнення грошових коштів.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на наведене в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись стст. 23, 526, 610, 611, 629, 1167 ЦК України, стст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 23 липня 2018 року.

СУДДЯ: МИЦИК Ю.С.