Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 360/2032/15-ц

провадження № 61-25555св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц., Кулішенка В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Банк обґрунтовував вимоги тим, що 07 листопада 2013 року сторони уклали кредитний договір № К-4364233, відповідно до умов якого відповідачу наданий кредит у розмірі 830 000 грн для придбання нерухомості зі сплатою 18,49 % річних у разі належного виконання договору, а в разі порушення зобов'язання - в розмірі 23,49 % річних, строком до 07 листопада 2033 року.

Того ж дня був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належні їй на праві власності садовий будинок площею 333,4 кв. м на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,07 га для колективного садівництва за цією адресою.

Оскільки позичальник належним чином не виконував своїх зобов'язань, виникла заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становить 1 415 454 грн 24 коп., в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це майно.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 11 лютого 2016 року у складі судді Міланіч А. М. позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 07 листопада 2013 року № К-4364233, яка станом на 31 липня 2015 року становить 1 415 454 грн 24 коп., із яких: 823 083 грн 34 коп. - заборгованість за кредитом, 189 332 грн 68 коп. - заборгованість за відсотками, 399 752 грн 58 коп. - пеня, 1 259 грн 78 коп. - три відсотки від простроченої заборгованості за тілом кредиту, 2 052 грн 86 коп. - три відсотки від простроченої заборгованості за відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки (за договором іпотеки від 07 листопада 2013 року) шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4, а саме: садовий будинок № 27, загальною площею 333,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 1 469 675 грн, та земельну ділянку, загальною площею 0,07 га, з цільовим призначенням - для колективного садівництва, за тією ж адресою, вартістю 119 912 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд мотивував рішення доведеністю позивачем факту невиконання ОСОБА_4 умов кредитного договору, внаслідок чого були порушені майнові права банку.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц., Кулішенка В. О., рішення Бородянського районного суду Київської області від 11 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив із того, що банк обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, не передбачений законом.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк», у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга мотивована тим, що місцевий суд, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права банку шляхом передачі йому права власності на іпотечне майно. Таке рішення відповідає положенням статті 16 Цивільного кодексу України та статтям 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Вважає висновки суду апеляційної інстанції необґрунтованими.

У статті 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу № 360/2032/15-ц та матеріали касаційного провадження передано судді-доповідачеві.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 07 листопада 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № К-4364233, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 830 000 грн для придбання нерухомого майна зі сплатою 18,49 % річних за користування кредитом, якщо умови договору виконуються належним чином, та 23,49 % річних - у разі невиконання будь-якого із зобов'язань, строком до 07 листопада 2033 року включно.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня, 07 листопада 2013 року, між сторонами укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого відповідач передала в іпотеку банку належні їй на праві власності садовий будинок площею 333,4 кв. м з відповідними господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,07 га для колективного садівництва на АДРЕСА_1.

Порядок та способи звернення стягнення сторони визначили у розділі 7 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» договору іпотеки.

Відповідно до пункту 7.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані не належним чином), а також у інших випадках, передабачених кредитним договором, цим договором та чинним законодавством України.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: 1) рішення суду; 2) виконавчого напису нотаріуса; 3)переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; 4) продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору (пункт 7.2 договору іпотеки).

З огляду на наявність непогашеного боргу за договором кредиту банк звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник (одночасно є іпотекодавцем), незважаючи на вимоги банку, добровільно не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на іпотечне майно.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі судового рішення.

Колегія погоджується з висновками апеляційного суду.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час подання позову).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Ураховуючи наведене, а також те, що договір іпотеки не містить погодження сторін про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передачі предмету іпотеки у власність банку за судовим рішенням, апеляційний суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно, оскільки такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не передбачений.

Аргументи касаційної скарги на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, висновків апеляційного суду не спростовують.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат