АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 серпня 2018 року м. Чернівці

справа № 720/1932/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.

секретар Герман Я.І.

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, (головуючий в 1-й інстанції Павлінчук С.С.)

встановив :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обгрунтовувала слідуючими обставинами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_4

До дня смерті ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1

На час смерті спадкодавця ОСОБА_4 в господарстві були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Зі змісту акту опиту сусідів від 11.12.2017р. вбачається, що ОСОБА_2 ніколи не проживав в господарстві по АДРЕСА_1 Також у акті стверджується, що ані ОСОБА_2, ані його батьки не допомогали сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_1 За життя подружжя ОСОБА_5 були хворими особами, хоча не були престарілого віку. Враховуючи свій поганий стан здоров'я, постійні лікування та знаходження у лікарнях, не маючи своїх дітей та не маючі ніякої сторонньої допомоги по господарству, подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вирішили звернутись до найближчих родичів - сім'ї ОСОБА_6, батька відповідача.

ОСОБА_5 та подружжя ОСОБА_6 домовились, що останні будуть доглядати, допомогати хворим. В свою чергу сім'я ОСОБА_5 повинна була передати свої права

Провадження 22-ц/794/712/18 Категорія 39

власності на господарство по АДРЕСА_1 на ім'я когось з членів сім'ї ОСОБА_6.

28.04.2006р. у Боянській сільській раді Новоселицького району Чернівецької області від імені ОСОБА_4 ( спадкодавця ) на ім'я ОСОБА_2 було складено та посвідчено заповіт на все майно. Заповіт було складено у той час на неповнолітнього, враховуючи таку обставину, що саме його батьки будуть допомогати по господарству та в будинку, доглядати та утримувати, навіть з харчуванням, сім'ю ОСОБА_5.

Після смерті чоловіка позивач з метою оформлення спадкових справ, звернулась до приватного нотаріуса Новоселицького районного нотаріального округу Чернівецької області Бежан Д.С., яким була заведена спадкова справа № 91 за 2010 рік. У зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на господарство по АДРЕСА_1, для оформлення таких документів ОСОБА_1 звернулася до суду. Разом з тим, в судовому засіданні по справі 720/804/17 її стало відоме, що ? частка господарства буде належати відповідачу у зв'язку із посвідченням її померлим чоловіком заповіту на ім'я відповідача.

Новоселицьким районним судом Чернівецької області по справі 720/804/17 прийнято рішення від 19.09.2017р., яким визнано право власності після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1., за позивачем на 1/6 частку та за відповідачем на ? частку домоволодіння по АДРЕСА_1.

До прийняття судом остаточного рішення й після його прийняття позивач спробувала запевнити ОСОБА_2 та його батьків про необхідність виконання своїх зобов'язань по догляду за нею та її утримання. Її повідомили та поставили перед фактом, що вже половина господарства належить їм. Позивач зазначала, що сім'ї ОСОБА_6 було відоме про договір довічного утримання, але порекомендували оформити заповіт на неповнолітнього. Таким чином, з метою приховання правочину - договору довічного утримання, обманним шляхом, користуючись необізнаністю, тяжко страждаючих й морально, й фізично, й фінансово, але не старих осіб ( у 2006 році ОСОБА_4 було 57 років, позивачу ОСОБА_1 - 54 років ), сім'я ОСОБА_6 переконали ОСОБА_4 у необхідності складання заповіту. Посилається на те, що правочин є удаваним.

Позивач просив визнати недійсним заповіт, складений та посвідчений 28 квітня 2006 року секретарем виконкому Боянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та повернути помилково сплачений при подачі позовної заяви позивачем судовий збір. Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що у зв'язку із важким станом здоров'я ОСОБА_4, не маючи фінансів для оформлення договору довічного утримання, оформив односторонній правочин - склав заповіт, хоча хотів укласти договір довічного утримання.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення -залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано суду жодного належного доказу про те, що волевиявлення заповідача не відповідало його внутрішній волі.

Колегією суддів встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини. 28.04.2006р. ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем Боянської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, зареєстрований за реєстровим № 159, згідно з яким усе майно заповів ОСОБА_2 Заповіт було складено у письмовій формі, у ньому зазначено час та місце його складання, заповіт підписаний заповідачем особисто та посвідчений посадовою особою сільської ради.

Як визначено ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст.1234 ЦК України).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином, враховуючи, що особа, яка вчинила заповіт, мала необхідний обсяг дієздатності та за відсутності у ОСОБА_4 психічних або інших розладів, які могли впливати на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів вважає, що волевиявлення ОСОБА_4 заповісти все своє майно неповнолітньому ОСОБА_2, відповідало його внутрішній волі. Доказів на спростування цього суду не представлено.

Щодо посилання апелянта на те, що спадкодавець помилився щодо правової природи правочину, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (заповіт подружжя).

Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам, може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи.

Пунктами 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК) ; 2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.

Позивач, як на підставу визнання заповіту недійсним посилався на те, що фактично був укладений договір довічного утримання, оскільки сторони домовились про це, однак батьки відповідача вмовили ОСОБА_4 оформити заповіт. Позивач, посилаючись на ст.235 ЦК України, вважає правочин удаваним. Однак, таке твердження є помилковим.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до чи. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову з цих підстав, оскільки відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виникли інші правовідносини, ніж укладення заповіту та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин. Доказів на спростування цих обставин суду не надано.

Доводи апелянта про те, що оспорюваний заповіт укладався під впливом тяжких обставин, зокрема хвороби, тяжкого матеріального стану, та на вкрай невигідних умовах, є безпідставними.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 19, 20 постанови Пленуму, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Разом з тим, особливості заповіту як одностороннього правочину унеможливлюють застосування до правовідносин з недійсності заповіту всіх без винятку загальних норм про недійсні правочини, розміщених у гл. 16 ЦК. Зокрема, як підстава для визнання недійсним заповіту не може застосовуватися ст. 233 ЦК, якою визначено недійсність правочину, вчиненого особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Враховуючи, що заповіт є одностороннім правочином, відсутні підстави і для застосування ст. 233 ЦК України, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі.

Враховуючи всі обставини справи, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Апелянт в скарзі просить повернути помилково сплачений при подачі позовної заяви позивачем судовий збір в розмірі 640грн., посилається на те, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, а тому відповідно до п.9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»(чинного на час подачі позовної заяви) вона звільнена від його сплати. Враховуючи, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається, розгляд питання, щодо повернення судового збору за подачу позовної заяви є компетенцією суду першої інстанції, відповідно до положень ст.ст.133-142 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.374, ст. 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Дата складення повної постанови 10 серпня 2018 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Вірно з оригіналом :