Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 751/10264/16-ц

провадження № 61-26271св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - комунальне підприємство «Новозаводське»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від

21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Вінгаль В. М., Скрипки А. А., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - комунальне підприємство «Новозаводське», про визнання

ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав передбачених статями 71, 72 ЖК Української РСР.

Позовна заява мотивована тим, що фактично шлюбні відносини з

ОСОБА_5 припинилися в 2015 році. Відповідач забрав всі свої речі та виїхав із зазначеної квартири у 2015 році і не проживає по даний час, комунальні послуги не сплачує, всі обов'язки, що випливають із договору найму житлового приміщення, покладені тільки на позивача, що підтверджується актом від 27 вересня 2016 року, складеним за участю сусідів.

ОСОБА_4 просила суд задовольнити позовні вимоги з підстав та мотивів наведених в позовній заяві.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 29 червня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_5 не проживає в квартирі АДРЕСА_3 в місті Чернігові без поважних причин з 2015 року. Обставини, на які посилається позивач, є достовірними, оскільки відповідач їх належними доказами не спростував, участі в оплаті комунальних послуг відповідач не приймає. Суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування зазначеною квартирою.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 29 червня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено поважності причин відсутності відповідача в спірній квартирі понад строки, встановлені статтею 71 ЖК України

11 жовтня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 29 червня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач з 2015 року проживає без реєстрації в приватному будинку за адресою: АДРЕСА_4 та саме за цією адресою до відповідача надходять судові повістки. Відповідач в судовому засіданні особисто цього факту не заперечував, а навпаки, підтвердив. Проте, добровільно зніматись з реєстрації за спірною адресою не бажає. Повертатись до спірної квартири наміру не має.

Відповідачем не надано доказів того, що позивачка будь-яким чином чинила йому перешкоди в користуванні спірною квартирою в період з

2015 року. Доказів того, що в спірному приміщенні знаходяться його особисті речі, відповідачем також не надано.

Відповідачем не надано доказів того, що його мати з 2015 року потребувала догляду.

Предметом позову є втрата права користування житловим приміщенням, а підставою позову є відсутність відповідача в спірному помешканні без поважних причин понад 6 місяців, а саме з 2015 року, а тому для правильного вирішення пору мають значення саме факт проживання чи відсутності без поважних причин в спірному помешканні в період з 2015 року понад 6 місяців.

12 грудня 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу представника

ОСОБА_7- ОСОБА_8 відхилити, а рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що мотиви та підстави, зазначені в касаційні скарзі щодо скасування рішення суду апеляційної інстанції, є безпідставними, які необґрунтовані належними та допустимими доказами і не відповідають фактичним обставинами справи.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_5 тимчасово проживає у своєї матері у зв'язку з тим, що вона потребує постійного стороннього догляду і такий переїзд є тимчасовий.

В спірній квартирі залишились особисті речі ОСОБА_9

Причини відсутності ОСОБА_9 понад строки встановленні статтею 71 ЖК України, є поважними.

Свідчення свідків не доводять факту відсутності ОСОБА_9 протягом 6 місяців у спірній квартирі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є наймачем квартири

АДРЕСА_5. Зазначена квартира була отримана 03 січня 1966 року батьком позивачки - ОСОБА_10 на сім'ю з 4-х осіб.

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 27 квітня

2007 року встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_6 в місті Чернігові, після чого розділено особові рахунки.

Згідно довідки КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради від

02 листопада 2016 року, у квартирі АДРЕСА_7 зареєстровані: позивач - ОСОБА_4 та відповідач - ОСОБА_5

Згідно довідок виконкому Новоукраїнської сільскої ради Ріпкинського району Чернігівської області від 13 травня 2015 року № 95, від 08 грудня 2016 року

№ 03-20/188, акта від 30 січня 2017 року, ОСОБА_5 проживає без реєстрації у своєї матері ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_8 та здійснює за нею догляд.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE,

№ 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Апеляційний суд встановив, що з 27 лютого 2017 року відповідач офіційно здійснює догляд за матір'ю ОСОБА_11, а здійснення догляду за матір'ю

80 річного віку без оформлення документів у 2015-2016 році, підтвердила допитана в судовому засіданні свідок.

При цьому залишилися не спростованими доводи відповідача про те, що позивач замінила замок у вхідних дверях, що в квартирі залишились особисті речі відповідача, а також документи, що разом свідчить про те, що відповідач не втратив зв'язок з квартирою, у зв'язку з тимчасовою відсутністю в квартирі з поважних причин.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Наведені заявником доводи зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська