ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/23150/15-ц

провадження № 61-18267св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Науково-технічний комплекс» «Імпульс»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - генеральний директор Державного підприємства «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» Погребняк Олег Леонідович,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, та касаційну скаргу Державного підприємства «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державного підприємства «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» (далі - ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - генеральний директор ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» Погребняк О. Л., про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовував свої вимоги тим, що з 14 березня 1989 року він працював у Казенному підприємстві «Науково-Технічний Комплекс «Імпульс», правонаступником якого є ДП Науково-технічний комплекс» «Імпульс», а з травня 2014 року обіймав посаду заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс».

Наказом № 206 від 10 вересня 2015 року він звільнений з посади заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв?язку зі скороченням посади, яку обіймав.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не попередив його про наступне вивільнення у зв?язку зі скороченням, не запропонував будь-яких інших посад на підприємстві і не врахував переважне право на залишення його на роботі, оскільки він має більш високу кваліфікацію та тривалість безперервного стажу роботи на підприємстві.

Також позивач вказує на те, що звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України, згідно з якою не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності. Строк звернення до суду ним пропущений з поважних причин, оскільки він перебув на амбулаторному лікуванні.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просивпоновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» та стягнути з ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» на його користь 207 569, 60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року, ухваленим у складі судді Леонтюк Л. К., у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був своєчасно попереджений про наступне вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади, від яких він відмовився, тому дійшов висновку, що звільнення позивача з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, проведено відповідно до вимог чинного законодавства і підстав для його поновлення немає.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року скасовано з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» і стягнено на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 88 442,34 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не був попереджений про майбутнє вивільнення за два місяці до звільнення; ознайомившись 1 вересня 2015 року зі списком вакантних посад, відмови відповідачу не надав і 10 вересня 2015 року позивач звільнений з роботи. Встановивши такі обставини, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вважав, що звільнення ОСОБА_4 відбулося з порушенням вимог чинного законодавства.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, просив рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року в частині суми стягненого з ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнувши на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 379 544, 89 грн, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно проведено розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки при визначені розміру суд виходив з довідки, за якою середньоденна заробітна плата позивача становить 221,66 грн, але не прийняв до уваги і не спростував довідку № 835 від 6 вересня 2016 року, якою визначено середньоденну заробітну плату ОСОБА_4 у розмірі 278,41 грн.

ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» у червні 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, просило рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивувало тим, що статтею 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутися із заявою до суду для вирішення справи про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач з наказом про звільнення ознайомлений 14 вересня 2015 року, а з позовом до суду звернувся у грудні 2015 року, тобто з пропуском строку. Причини пропуску цього строку та відповідні докази позивач суду не надав. Апеляційний суд, у порушення норм матеріального та процесуального права, такі обставини не врахував і не вирішив питання строку звернення працівника до суду. Також заявник вказує на те, що судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки всім зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_6, та витребувано з Дарницького районного суду м. Києва матеріали справи.

7 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс».

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п?яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» - задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Генерального директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» № 112 від 12 червня 2015 року «Про внесення змін до штатного розпису ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» посада заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс», яку обіймав ОСОБА_4, скорочена.

15 червня 2015 року ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» на підставі п. 7.7 статуту направило Генеральному директору ДК «Укроборонпром» листа № 317 щодо погодження пропозиції призначення ОСОБА_4 на посаду першого заступника директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс».

У відповідь ДК «Укроборонпром» листом від 18 червня 2015 року відмовило у погодженні призначення ОСОБА_4 на посаду першого заступника директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс».

19 червня 2015 року у зв?язку з відсутністю ОСОБА_4 на роботі відповідачем направлено на адресу позивача телеграму, в якій повідомлялося про скорочення посади, яку він займав, попереджено про наступне вивільнення.

10 липня 2015 року до відома ОСОБА_4 доведено наказ № 112 від 12 червня 2015 року та повідомлено про наступне вивільнення, але позивач від підпису відмовився, про що складено відповідний акт.

1 вересня 2015 року ОСОБА_4 запропоновані наявні на підприємстві три вакантні посади, з переліком яких останній ознайомився, і зазначив про те, що відповідь надасть пізніше.

Наказом ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» № 206 від 10 вересня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з посади заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» з 10 вересня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також судами встановлено, що у зв?язку з відсутністю ОСОБА_4 на роботі в день видання наказу, останній з наказом ознайомився 14 вересня 2015 року. Крім того, звільнення ОСОБА_4 погоджено ДК «Укроборонпром», що підтверджується листом від 4 вересня 2015 року.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що 12 червня 2016 року ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» видано наказ № 112 про внесення змін до штатного розпису підприємства, згідно якого скорочено посаду заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс», яку обіймав позивач, ОСОБА_4 повідомлений про наступне вивільнення за два місяці до звільнення не був і від запропонованих посад позивач не відмовлявся, і дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції зазначених норм не врахував, не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не встановив початок перебігу місячного строку звернення до суду; у разі пропуску цього строку, не перевірив поважність причини пропуску, і у рішенні мотивів з цього приводу не навів, хоча і закцентував увагу на заяві позивача про поновлення строку звернення до суду, та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Крім того, статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд з довідки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» встановив середньоденну заробітну плату позивача у сумі 221,66 грн, вказану суму помножив на 339 днів вимушеного прогулу і стягнув з відповідача на користь позивача 88 442,34 грн.

Такі висновки щодо періоду вимушеного прогулу та обрахування середнього заробітку апеляційний суд не мотивував.

Обґрунтовуючи незаконність рішення апеляційного суду, представник позивача вказує на те, що період вимушеного прогулу у зв?язку із незаконним звільненням становить 629 календарних днів, а саме з 10 вересня 2015 року (дати звільнення) по 31 травня 2017 року (набрання законної сили рішенням апеляційного суду), і розмір середньоденної заробітної плати суд визначив неправильно, не надавши відповідної оцінки всім довідкам долученим до справи.

Так, вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою вимоги статті 235 КЗпП України, відповідно до якої, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Проте апеляційний суд не вказав та не обґрунтував період стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не встановив наявність чи відсутність вини працівника у розгляді справи більше одного року і, як наслідок, дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» про недослідження апеляційним судом всіх зібраних у справі доказів, зокрема, наданих відповідачем відомостей на підтвердження перебування позивача на роботі 10 липня 2015 року, також знайшли своє підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 58 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що 10 липня 2015 року позивач був присутнім на робочому місці і в цей день попереджений про наступне вивільнення, що підтверджується актом № 595 від 10 липня 2015 року, а також витягом із системи контролю управління доступом «Fortnet», через яку за електронними перепустками здійснюється фіксація прибуття працівників підприємства на роботу та вибуття із приміщення.

Вказані докази подані відповідачем до суду першої інстанції, проте залишені поза увагою судом апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, у порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у суді апеляційної інстанції, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дав належної оцінки зібраним у справі доказам і запереченням сторін, і постановив рішення з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального і процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених частиною 4 статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Касаційну скаргу Державного підприємства «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик