ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/473/17Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/4817/100/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 595/473/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 червня 2018 року, ухваленого суддею Содоморою Р.О., повний текст якого складено 11 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ФУТУЙМИ ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Бучацького районного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 04 липня 2005 року вона видала на ім'я ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність з правом набувати на її ім'я будь-яке рухоме чи нерухоме майно, після чого відкрила рахунок в установі «Укрсиббанку» у місті Ужгород та періодичними платежами перерахувала на рахунок грошові кошти у загальній сумі 114255 доларів США. Відповідач повинен був використати вказані кошти на придбання нерухомості на її користь. В подальшому, діючи на підставі довіреності, відповідач придбав у її власність нежитлову будівлю та земельну ділянку площею 0.4500 га, які розташовані в с.Тарнівці по вул.Горького №139. Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки, остання була придбана за 33067 грн. 80 коп., що при встановленому у цей день курсі НБУ склало 6548.08 дол. США. Як вбачається з договору купівлі-продажу будівлі, вона була придбана за 59677 гривень, що при встановленому у цей день курсі НБУ склало 11817.23 дол. США.

Таким чином, відповідачем використано її кошти на придбання для неї у власність майна на загальну суму 18365.31 доларів США. Разом з тим, як вбачається з отриманого у 2016 році листа Укрсиббанку, рахунок позивачки був закритий банком у зв'язку із відсутністю банківських операцій, а усі кошти були зняті ОСОБА_4 у період з 01 липня 2005 року по 23 серпня 2006 рік. Станом на день звернення з позовною заявою до суду відповідач не повернув їй різницю між отриманими та витраченими коштами на придбання нерухомості, а саме 95890 доларів США.

Виходячи із наведеного, позивака просила стягнути із відповідача в її користь 2 590 947 грн.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено в зв»язку із пропуском позивачкою строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що представник позивача ОСОБА_5 не був проінформований про розгляд судової справи 11 червня 2018 року, оскільки судової повістки не отримував, що призвело до порушення права на участь у справі представника та є перешкоджанням у доступі до правосуддя.

Крім того, підставою для звернення з даним позовом до суду була відмова ОСОБА_4 виконати свої зобов'язання, а саме прозвітуватися про виконання доручення, про витрачені кошти, надати відповідні документи та його відмова повернути кошти в частині, які не були заплачені покупцю. Вважає, що не попустила строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі підготовчого судового засідання з метою подання додаткових доказів, а саме електронного листування. Як наслідок, суд допустив порушення засад змагальності судового процесу, оскільки фактично продовжив розгляд справи без дотримання правил нового ЦПК та перешкодив стороні реалізувати свої права щодо доказування своїх вимог.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі.

У грудні 2018 року представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивач одразу (в 2005-2006 роках) могла довідатися,скільки знято коштів з їі рахунку, за скільки коштів придбано нерухоме майно, оскільки така інформація їй доступна як власнику рахунку, а також міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, згідно електронних листів від 14 грудня 2011 року, яку надає апелянт по справі, вбачається, що позивачка не тільки могла довідатися про порушення свого права ще в 2005-2006 роках, але й вже знала про порушення свого права в 2011 році.

Разом з тим, додатки до апеляційної скарги, а саме електронна переписка між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, подані як електронні докази в паперовій формі, належним чином не посвідчені позивачем.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Апелянт в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи. Так, ОСОБА_6 в апеляційні скарзі вказала, що з метою оперативнішої доставки поштової кореспонденції, вона уповноважила гр. ОСОБА_7 забирати усю пошту, яка надходитиме за її адресою: вул. Центральна, 18, с. Рубче, Рівненського району. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (ідентифікатор 428) вбачається, що 18 грудня 2018 року о 09:18 год відправлення вручено за довіреністю гр-ці. ОСОБА_7.

Інші учасники в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає не повністю.

Судом встановлено наступні обставини.

01 липня 2005 року ОСОБА_6 уклала договір №123909 з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі Закарпатського управління Західного регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» про відкриття поточного рахунку та розрахунково-касове обслуговування в іноземній валюті.

Згідно довіреності від 04 липня 2005 року, яка видана на п'ять років, ОСОБА_6 уповноважила відповідача ОСОБА_4, в тому числі і розпоряджатися відкритими на її ім'я рахунком у АКІБ «УкрСиббанк», користуватись та розпоряджатись коштами та цінними паперами.

На підставі вказаної довіреності відповідач ОСОБА_4, згідно договору купівлі-продажу ВСІ № 709155 від 16 серпня 2005 року, придбав у власність позивачки нежитлову будівлю, яка розташована в с.Тарнівці, вул. Горького, №139 а, Ужгородського району Закарпатської області, вартістю 59672 грн., та земельну ділянку, згідно договору купівлі-продажу ВСМ № 149543 від 13 вересня 2005 року, площею 0.4500 га, яка також розташована в с.Тарнівці, вул. Горького №139 а, Ужгородського району, Закарпатської області, вартістю 33067.80 грн. (а.с.57-60).

Згідно довідки по рахунку 0901 за період з 01 липня 2005 року по 23 серпня 2006 роки вбачається, що позивачкою було зараховано на рахунок грошові кошти на загальну суму 114255 доларів США, які були зняті відповідачем ОСОБА_4 на підставі виданої позивачем довіреності.

Як вбачається із договорів купівлі-продажу майна, відповідач придбав майно для позивачки на загальну суму, по встановленому на той час курсу НБУ, 18365.31 доларів США.

Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст.1003 ЦК України).

Згідно з правилами ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний:

1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;

2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не було надано доказів, що інші кошти ним були витрачені на проведення ремонтних робіт придбаного ним майна, а тому позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

Щодо строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 19 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності, яку обґрунтував тим, що 16 серпня 2005 року та 13 вересня 2005 року він придбав два об'єкта нерухомого майна в інтересах позивача за кошти, які були зняті з особистого рахунку останньої. Отже, позивач знала і могла знати куди використовувалися її кошти (а.с.48).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З довідки по рахунку ОСОБА_6 № 0901 за період з 01 липня 2005 року по 23 серпня 2006 вбачається, що 18 липня 2006 року ОСОБА_4 здійснив останню операцію (видача грошових коштів з поточного рахунку згідно довіреності) на суму 7000 доларів США (а.с. 11).

Разом з тим, із електронної переписки між позивачем та відповідачем, яку подала ОСОБА_6 разом із апеляційною скаргою, вбачається, що станом на 14 грудня 2011 року позивачу було відомо щодо сум, які вона висилала на Ужгород і які відповідач брав з її рахунку, оскільки під час кожного переводу вона отримувала підтверджуючий документ із точними даними (а.с.165).

Крім того, позивач не просила поновити строк для звернення до суду із даним позовом.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Аналогіний правовий висновок Верховного суду України щодо початку перебігу позовної давності, висловлений у його постанові від 03 лютого 2016 року, справа № 6-75цс15.

Не заслуговують до уваги посилання апелянта про те, що підставою для звернення з позовом до суду є відмова ОСОБА_4 виконати свої зобов'язання, а саме прозвітуватися про виконання доручення, про витрачені кошти, надати відповідні документи, та повернути кошти в частині, які не були заплачені покупцю, а тому строк позовної давності не пропущено, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні грошові кошти відповідачем з рахунку позивачки були зняті протягом 2005-2006 років. Позивачка, як власник рахунку в АКІБ «УкрСиббанк», мала право ознайомлюватись з рухом коштів по її рахунку, а саме скільки грошових коштів використає відповідач.

Отже, вона не була позбавлена можливості дізнатися про порушення свого права з моменту, коли відповідач зняв кошти з рахунку, а саме з 18 липня 2006 року.

Таким чином, саме з цієї дати слід рахувати початок перебігу строку позовної давності.

В силу пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогіний правовий висновок Верховного суду України, висловлений у його постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-2469цс16.

Щодо розгляду справи без участі представника позивача колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довіреності від 16 лютого 2016 року позивач ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_5 звертатися із позовними заявами до суду, представляти її інтереси в суді, оскаржувати судові рішення у разі необхідності (а.с.36-37).

Вказана довіреність видана строком на два роки без права на передоручення, тобто, до 16 лютого 2018 року.

Таким чином, на день ухвалення рішення суду першої інстанції, термін дії даної довіреності представника ОСОБА_6 ОСОБА_5 закінчився.

Отже, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про те, що представник позивача належним чином був повідомлений про час та дату розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, оскільки не з'ясував, чи мав повноваження представник позивача ОСОБА_5 на день ухвалення судового рішення.

посилання апелянта про те, що суд перешкодив представнику позивача ОСОБА_5 приймати участь у судовому розгляді, не заслуговують на увагу, оскільки видана на ОСОБА_5 довіреність діяла до 16 лютого 2018 року.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі вказала, що з метою оперативнішої доставки поштової кореспонденції, вона уповноважила гр. ОСОБА_7 забирати усю пошту, яка надходитиме на її адресу: вул.Центральна, 18, с.Рубче, Рівненського району.

З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2018 року на адресу ОСОБА_6 по вул.Центральна, 28, с.Рубче, Рівненського району, Рівненської області, направлялось рекомендоване повідомлення (ідентифікатор поштового відправлення 946) про виклик позивача у судове засідання, яке вручено за довіреністю ОСОБА_7 11 червня 2018 року (а.с. 145), тобто, в день ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга особисто підписана та надіслана листом (ідентифікатор поштового відправлення 946) ОСОБА_6 23 липня 2018 року, де вказана адреса: вул.Центральна, 28, с.Рубче, Рівненського району (а.с.155-192).

Відповідно до ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за пять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Таким чином, колегія суддів погоджується з посиланнями апелянта про те, що судова повістка, яка надійшла на її адресу: вул.Центральна, 28, с.Рубче, Рівненського району, надійшла несвоєчасно.

Згідно п.1. ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Заява про розгляд справи без участі позивача в матеріалах справи відсутня.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що в суду першої інстанції не було належного та завчасного повідомлення позивача про розгляд даної справи на день ухвалення судового рішення, тому у відповідності до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України дане порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції вірно враховано пропуск позивачем без поважних причин строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Однак, колегією встановлено порушення норм процесуального права.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовільнити частково, а рішення Бучацького районного суду від 11 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовити в зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовільнити частково.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ФУТУЙМИ ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 28 грудня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи