ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року

м.Суми

Справа №592/5315/18

Номер провадження 22-ц/816/235/18

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2018 року в складі судді Черних О.М., ухвалене у м.Суми,

В С Т А Н О В И В:

14 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, мотивуючи вимоги тим, що позивач і відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 1981 року і рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 травня 2018 року шлюб між ними розірвано. За цей час ними було збудовано садовий двоповерховий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1, Сумського району, Сумської області на земельній ділянці, площею 0,061 га, право власності на яку оформлено на відповідача. Будівництво вказаного будинку було завершено сторонами під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя та їх спільної праці. Крім того, позивач вказала, що під час шлюбу ними було придбано автомобіль КІА Sorento, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3.

Просила: визнати садовий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 109,2 кв.м, які розташовані за вищевказаною адресою, земельну ділянку, площею 0,061 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва в садівничому товаристві «Авіатор» та автомобіль КІА Sorento, 2008 року випуску, спільною сумісною власністю її та відповідача; визнати частково недійсними державний акт земельної ділянки Р2 № НОМЕР_4; визнати за нею право власності на 1/2 частину садового будинку, загальною площею 109,2 кв.м і прибудинкових споруд: навіс (під літерою «Б», «В»), убиральня (під літерою «Г»), ганок (під літерою «кр»), огорожа (під літерою «1-2») на 1/2 частину земельної ділянки» 3/2, загальною площею 0,061 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, Сумського району, Сумської області; визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля КІА Sorento, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано садовий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 109,2 кв.м, які розташовані АДРЕСА_1, Сумського району, Сумської області та автомобіль КІА Sorento, 2008 року випуску, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку, загальною площею 109,2 кв.м і прибудинкових споруд: навіс (під літерою «Б», «В»), убиральня (під літерою «Г»), ганок (під літерою «кр»), огорожа (під літерою «1-2»), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, Сумського району, Сумської області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля КІА Sorento, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3.

В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5233 грн. 41 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання автомобіля спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за позивачем права власності на ? частину автомобіля та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги вказує, що він працював до кінця 2015 року, отримував і отримує достатню пенсію, орендує в селі Хоружівка ставок, де розводить рибу, в червні 2010 року УПМ ДПА у Сумській області виплатило йому 87363 грн. компенсації за втрату працездатності. Автомобіль КІА Sorento був придбаний ним в 2012 році за незначні кошти. Також зазначає, що він не згоден з розміром стягнутих судом першої інстанції судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання садового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання за позивачем права власності на ? частину садового будинку і прибудинкових споруд не оскаржується, а отже в силу положень ст. ст. 13, 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

У своєму запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3, спростовуючи доводи скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29 серпня 1981 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_1 (а.с. 13-14).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 травня 2018 року шлюб між ними розірвано (а.с. 96).

Під час шлюбу родина ОСОБА_1 збудувала садовий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1, Сумського району, Сумської області, який зареєстрований за ОСОБА_2 24 лютого 2017 року в реєстрі за № 247, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 74).

Як вбачається з копії технічного паспорту на садовий будинок, будинок та господарські будівлі та споруди були побудовані в 1999 році (а.с. 69-73).

Крім того, 12 червня 2012 року за ОСОБА_2 зареєстрований транспортний засіб - автомобіль КІА Sorento, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3 (а.с. 95).

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову мотивоване тим, що садовий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а також автомобіль є спільною сумісною власністю, яке набуте сторонами під час перебування їх у шлюбі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. ст. 60, 61 СК України).

За змістом ст. ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль КІА Sorento, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_2, номер шасі НОМЕР_3, був придбаний родиною ОСОБА_2 під час перебування їх у шлюбі - в 2012 році.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що автомобіль КІА Sorento був придбаний ним в 2012 році за власні незначні кошти не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Дані обставини були спростовані в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду справи, зокрема, свідок ОСОБА_4, яка являється донькою сторін повідомила, що автомобіль КІА Sorento сторони придбали в шлюбі, вважає, що вклад в сімейний бюджет у батьків був рівний, оскільки батьки займались торгівлею. Свідок ОСОБА_5 також пояснила, що сторони їздили торгувати до Росії і на першу машину саме там заробила кошти родина ОСОБА_4, а потім одну машину продавали, а іншу купували.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 була надана до суду першої інстанції довідка про розмір пенсії за вислугу років (а.с. 106), згідно якої він за період з 01листопада 2008 року по 31 липня 2018 року отримав 697503 грн. 59 коп., наказ та платіжне доручення (а.с. 111-112), згідно яких ОСОБА_2 04 червня 2010 року було виплачено 87363 грн. 36 коп. одноразової грошової допомоги, копія договору оренди (а.с. 108-109).

Проте, ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано доказів, що саме за ці кошти був придбаний ним автомобіль КІА Sorento.

Тому, місцевий суд правильно встановив, що спірний транспортний засіб придбаний відповідачем під час шлюбу, а тому правомірно визнав це майно спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується і з рішенням суду в частині розподілу судових витрат.

В матеріалах справи є докази по сплаті позивачем судового збору, є розрахунок витрат по оплаті послуг адвоката, згідно з яким позивач сплатила адвокату ОСОБА_3 за надання нею правової допомоги 6000 грн., тому пропорційно до розміру задоволених вимог місцевий суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 5233 грн. 41 коп. судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу у зв'язку з апеляційним переглядом справи у розмірі 2500 грн., так як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а понесення даних витрат, опис наданих послуг адвокатом підтверджується наявними у справі доказами.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Враховуючи те, що дана справа визнається колегією суддів як малозначна (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді : О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко