РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/9257/18

Провадження № 22-ц/4815/335/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот"

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2018 року, ухваленого в складі судді Харечко С.П. в м. Рівне, у справі №569/9257/18,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтований тим, що він працював на ПрАТ «Рівнеазот» з 2007 року, останнє місце роботи на посаді апаратника випарювання та гранулювання 6 розряду дільниці виробництва аміачної селітри цеху аміачної селітри. Наказом №738-ВК від 20.04.2018 року був звільнений з роботи на підставі п.8 ст.40 КЗпП України, за розкрадання майна власника. Своє звільнення вважає не законним, оскільки ніякої крадіжки не скоював. Вироку про притягнення до кримінальної відповідальності або постанови про притягнення до адміністративної відповідальності чи застосування заходів громадського впливу відносно нього не має.

Просив суд про задоволення позову.

Рішенням Рівненського міського суду від 11 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п.2 наказу ПАТ «Рівнеазот» від 20 квітня 2018 року №738ВК «Про звільнення працівників».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді апаратника випарювання та гранулювання 6 розряду дільниці виробництва аміачної селітри цеху аміачної селітри приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» з поновленням попередніх умов праці, з 20 квітня 2018 року.

Стягнуто з ПАТ «Рівнеазот»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45002,72 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць - допущено до негайного виконання, відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України.

Рішення суду мотивовано тим, що звільнення позивача з роботи проведено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки вирок суду чи постанова про притягнення до адміністративної відповідальності або застосування заходів громадського впливу відсутні.

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник відповідача вказує на його незаконність, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Судом порушено норми матеріального права, оскільки не враховано положення ст.152 КЗпП України та Закон СРСР «Про трудові колективи і підвищення їх ролі в управлінні підприємствами, установами, організаціями», відповідно до яких трудовий колектив наділений правом ставити питання про звільнення порушників трудового законодавства.

Крім того, вказує на порушення судом норм процесуального права, зокрема суд вийшов за межі позовних вимог та безпідставно визнав п.2 наказу №738 незаконним та його скасування. Судом невірно визначено період вимушеного прогулу. У зв'язку з чим суд вийшов за межі заявлених позовних вимог. А також невірно зазначив у резолютивній частині судового рішення дату поновлення на посаді з 20 квітня 2018 року в той час як днем звільнення працівника вважається останній день його роботи.

Просив суд судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скарзі позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Убачається, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем з 2007 року на різних посадах. Останнє місце роботи на посаді апаратника випарювання та гранулювання 6 розряду дільниці виробництва аміачної селітри цеху аміачної селітри.

Протоколом №1 зборів трудового колективу зміни №2 цеху аміачної селітри ПрАТ «Рівнеазот» від 19 квітня 2018 ухвалено: «Рекомендувати адміністрації підприємства звільнити працівників цеху аміачної селітри ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно статті Закону України за порушення трудової дисципліни».

Наказом №738-ВК від 20.04.2018 року ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі п.8 ст.40 КЗпП України та ст.152 КЗпП, за вчинення за місцем роботи розкрадання майна власника.

Підстава для звільнення: рішення зборів трудового колективу цеху аміачної селітри - протокол №1 від 19.04.2018р.; службова записка «Про результати службового розслідування».

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» власник або уповноважений ним орган відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання.

Тобто на підтвердження законності звільнення працівника за п. 8 ст. 40 КЗпП України роботодавець повинен надати суду: 1) вирок, що набрав законної сили, яким встановлено вчинення працівником за місцем роботи кримінально караного розкрадання чи 2) постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або 3) застосування заходів громадського впливу за вчинення розкрадання як адміністративного правопорушення.

Проте відповідачем належних доказів про таке притягнення позивача до відповідальності не надано, а тому твердження останнього про вчинення позивачем розкрадання ґрунтується лише на припущеннях.

За наявності зазначених вище порушень звільнення позивача не можна вважати законним.

Доводи апеляційної скарги проте що рішення зборів трудового колективу про рекомендацію звільнити позивача з роботи за порушення трудової дисципліни і є заходом громадського впливу не заслуговують на увагу, оскільки матеріали (постанова) про закриття справи про адміністративне правопорушення на розгляд трудового колективу від уповноваженого органу не надходили, а відтак прийняте рішення загальними зборами трудового колективу «Рекомендувати адміністрації підприємства звільнити працівників цеху аміачної селітри ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно статті Закону України за порушення трудової дисципліни» не є підставою для звільнення за п.8 ст.40 КЗпП України.

Доводи скаржника проте, що судом безпідставно не застосовані приписи ст.152 КЗпП України судом не приймається, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником вказаних норм права.

Що стосується посилань відповідача на те, що суд вийшов за межі позовних вимог та безпідставно визнав і скасував п.2 наказу №738 незаконним, то слід зазначити що позовна вимога про поновлення на роботі включає і визнання наказу про звільнення незаконним, а тому суд першої інстанції з врахуванням ст.5 ЦПК України підставно в резолютивній частині судового рішення визнав і скасував п.2 наказу №738 від 20.04.2018.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 квітня по 11 вересня 2018 року, оскільки такі вимоги не заявлялись апеляційним судом відхиляється так як, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ПАТ "Рівнеазот" залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 28 грудня 2018 року.

Головуючий суддя : Судді :