Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 127/575/17

провадження № 61-25804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2017 року у складі судді Волошина С. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Денишенко Т. О., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований 22 квітня 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що складено відповідний актовий запис № 553.

На обґрунтування позову посилалася на те, що спільне життя подружжя не склалося через відмінність поглядів на сімейне життя та обов'язки подружжя, несумісність характерів. Подружні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Позивач дійшла переконання, що подальше збереження сім'ї є неможливим, шлюб існує формально.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року сторонам було надано строк на примирення у п'ять місяців, втім це не дало позитивного результату, примирення сторін не відбулося.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2017 року позов задоволеною. Судом розірвано шлюб між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровано 22 квітня 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що 22 квітня 2008 року складено відповідний актовий запис № 553.

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року сторонам надано строк для примирення, проте протягом визначеного судом терміну примирення між сторонами не відбулося. Суд першої інстанції, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, відповідність поданої позовної заяви дійсній волі позивача, її бажання розірвати шлюб, використавши передбачену законом процесуальну можливість з надання розумного строку для примирення подружжя, зваживши на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами у справі припинено, шлюб між ними існує формально, ведення спільного господарства припинено, а подальше збереження шлюбу є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам позивача, дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити, шлюб між сторонами розірвати.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що заперечення відповідача проти розірвання шлюбу колегією суддів не прийняті до уваги, оскільки позивач, посилаючись на бажання зберегти сім'ю, не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують вжиття ним заходів задля збереження сім'ї протягом наданого судом строку для примирення. Враховуючи те, що шлюб є добровільним союзом двох людей, суд дійшла висновку, що сім'я фактично припинила існування, шлюб існує формально, сторони подружні стосунки не підтримують, позивач не має наміру продовжувати спільне життя з відповідачем. В частині оцінки доводів апеляційної скарга на те, що ним не досягнуто згоди з позивачкою щодо того, з ким із них проживатиме їхня неповнолітня дитина, колегія суддів зазначила, що в разі виникнення між сторонами спору з цього приводу він підлягає вирішенню у судовому порядку за позовом одного із батьків дитини.

ОСОБА_5, не погодившись із зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у жовтні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2017 року, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. Заявник зазначив, що чинне законодавство не передбачає можливості участі представника сторони у справах про розірвання шлюбу. Також зазначив, що у відповідача не було можливості вжити заходи для примирення через відсутність позивача на території України. Заявник стверджував, що суд першої інстанції позбавив його права на доведення обставин у суді, оскільки відмовив у клопотанні про відкладення розгляду справи, чим порушив вимоги статті 169 ЦПК України. Заявник також зазначив, що суд першої інстанції безпідставно зазначив про наявність домовленості між сторонами щодо місця проживання дитини, оскільки відповідної згоди відповідач не надавав.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просила залишити її без задоволення, зазначивши, що позови про розірвання шлюбу розглядаються за загальними правилами цивільного судочинства, якими передбачена можливість участі представника у справі. Інші доводи вважала необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони з 22 квітня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, НОМЕР_1, повторно виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 18 квітня 2014 року, про що 22 квітня 2008 року складено відповідний актовий запис № 553.

Під час шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як встановлено судами, спільне подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя. Сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження сім'ї вважає недоцільним та таким, що суперечить її інтересам.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Згідно з частиною другою статті 112 Сімейного кодексу України

(далі - СК України) суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та п'ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.

У частині першій статті 104 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, а тому позов підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що розгляд справи про розірвання шлюбу за участі представника сторони, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості участі представника у зазначеній категорії судових справ.

В контексті наведеного доводу касаційної скарги Верховним Судом враховано, що відповідно до абзацу другого пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до частини першої статті 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Верховний Суд зауважує, що наведений пункт постанови Пленуму містить посилання на статтю 115 СК України у редакції Закону України від 01 червня 2010 року № 2302-VI. Згідно із Законом України від 01 липня 2010 року № 2398-VI статтю 115 СК України викладено у новій редакції, відповідно до якої вимога про реєстрацію розірвання шлюбу за рішенням суду виключно за заявою колишньої дружини або чоловіка скасована, проте відповідні зміни до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не вносились.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що за будь-яких обставин наведеним положенням Закону регулювалися питання реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду, а не самий процес розірвання шлюбу у судовому порядку, з огляду на що такі доводи заявника є необґрунтованими.

Стосовно доводів заявника про те, що суд позбавив його права на доведення обставин у суді, оскільки відмовив у клопотанні про відкладення розгляду справи, Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

З огляду на зазначене, суд зобов'язаний відкласти розгляд справи за наявності сукупності таких обставин: неявка учасника у справі є першою; наявне оповіщення про час і місце судового розгляду; учасник повідомив про причини неявки; такі причини визнані судом поважними.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд визнає доводи заявника щодо позбавлення його права на участь у розгляді справи необґрунтованими, оскільки причини неявки у судове засідання (перебування у іншому місті за сімейними обставинами) суд першої інстанції визнав неповажними, у зв'язку із чим не був обмежений у можливості розглянути справу за відсутності відповідача, з урахуванням того, що попередньо за клопотанням ОСОБА_5 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року сторонам було надано строк на примирення тривалістю в п'ять місяців.

Заявник не обґрунтував, яким чином відкладення розгляду справи призвело до порушення його прав та інтересів, як це вплинуло на можливість обґрунтувати свої заперечення проти позову.

Під час апеляційного розгляду справи відповідач мав можливості та був у змозі повною мірою скористатися своїми процесуальними правами, проте також не навів та належним чином не обґрунтував власні доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції, незважаючи на те, що брав особисту участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

На переконання Верховного Суду, доводи заявника про помилкове зазначення судом першої інстанції про те, що сторони дійшли згоди щодо місця проживання неповнолітньої дитини не можуть бути підставою для скасування рішень та не свідчать про їхню незаконність, оскільки зазначене питання не вирішувалось судом у контексті окремої позовної вимоги; рішення суду у його резолютивній частині не містить відповідних висновків, з огляду на що сторони, у разі наявності відповідного спору можуть звернутись для вирішення зазначеного питання до суду із відповідним позовом.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що відповідач не мав можливості вживати дії з примирення внаслідок того, що позивачка перебувала за межами України, Верховний Суд визнає їх необґрунтованими, оскільки заявник не позбавлений можливості вживати відповідні заходи із примирення, хоча б вони й не були пов'язані із можливістю безпосереднього спілкування із ОСОБА_4

Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами.

Верховний Суд наголошує, що суд касаційної інстанції є судом, повноважним здійснювати перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, не наділений повноваженнями встановлювати обставини, що не були попередньо встановлені судами зазначених інстанцій, що позбавляє цей Суд права здійснювати перевірку та переоцінку доказів, що вже були досліджені та оцінені попередньо.

Верховний Суд встановив, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик