Справа № 489/2492/18
Провадження №2/489/1685/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум'янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання - Животовою А.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Миколаївської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації № 2-р від 03.01.2006 року; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради від 03.01.2006 року на квартиру АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Посилаючись на те, відповідно до ордеру на житло № 939 від 18.03.1982 року він зі своєю родиною вселився в квартиру АДРЕСА_1. В 1999 році відповідачка ОСОБА_5 відібрала у нього ключі та позбавила права проживати там зі своєю дружиною, після чого його визнали таким, що втратив право користування вищезазначеною квартирою. Про цей факт він дізнався коли звернувся до паспортиста у зв'язку зі зміною паспорта.

Від ОСОБА_6 до суду надійшов відзив на первісну позовну заяву, відповідно до якого, заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що позовна заява не відповідає вимогам ст.. 175 ЦПК України, оскільки позивач посилається на вимоги статті ЦПК України, котрі втратили чинність. Зазначає, що в 2005 році було заявлено позов про визнання ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1. 17.10.2005 року по вищезазначеній справи винесено заочне рішення про задоволення позовних вимог. В подальшому позивача було знято з реєстрації місця проживання на підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної сили та ніким не оскаржувалося понад 10 років. Позивач не зазначає факту, що він проживав під час приватизації у спірній квартирі, не вказує на наявність доказів.

ОСОБА_6 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач в квартирі не проживає з 1992 року, комунальні послуги не сплачує, в утриманні квартири участі не приймає.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на зустрічний позов, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що твердження позивача про те, що він не міг брати участь у приватизації спірної квартири, оскільки був визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не відповідає дійсності. Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2005 року, скасоване ухвалою цього ж суду від 26.01.2018 року. рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вказує на те, що з 26.05.1992 року по теперішній час він зареєстрований в спірній квартирі. Іншого житлового приміщення в нього немає.

З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до картотеки форми Б наданого житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаціною конторою № 14 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з 26.05.1992 року.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2005 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.01.2006 року виданого Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 - 1/3 частка, ОСОБА_5 - 1/3 частка та ОСОБА_6 - 1/3 частка. Свідоцтво видане на підставі розпорядження від 03.01.2006 року № 2-р.

26.01.2018 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва заочне рішення від 17.10.2005 року скасоване, справу передано на розгляд до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

При винесені зазначеного рішення судом встановлено факт не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з 1992 року, а саме: опитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, підтвердили факт не проживання відповідача у спірній квартирі.

Крім того, позивачем у судовому засіданні фатично не спростовувалось факту не проживання в спірній квартирі з 1998 року, відсутність ключів та особистих речей з 2000 року.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 01.02.2018 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 26.05.1992 року по теперішній час.

Відповідно до ст. 15 Конституції України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач вказує на порушення не тільки його права на житло та користування спірною квартирою, а також й на порушення його права на участь в приватизації квартири, що надається громадянам державою. Разом з тим, станом на теперішній час скористатись своїм правом на приватизацію нерухомого майна позивач не може через те, що компетентним органом вже було прийнято відповідне рішення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За вимогами ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах,що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правові підстави приватизації житла, що перебуває у державній власності та процедура її здійснення визначена Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, а згідно частини 3 даної статті, передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Аналогічні приписи містять п. 18-21 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. № 56, згідно яких громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації. До заяви такого громадянина додається письмова згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку). При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення, в якій вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Наявність заяви громадян, які виявили намір отримати у власність наймане ними майно, та відсутність перешкод, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» є необхідною та достатньою умовою для прийняття відповідним владним органом рішення про приватизацію, на підставі якого видається свідоцтво про право власності.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордеру про надання жилої площі, документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документу, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 зі змінами, відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Відповідно до ч.4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир(будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах будинках.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що з 1998 року він не проживає у спірній квартирі, оскільки його батьки не признали його дружину. З 2000 року у квартирі не має його особистих речей, мешкає він у іншій квартирі разом з дружиною. Перешкод для вселення йому не чинили, він не намагався вселитись у спірну квартиру.

Факт непроживання ОСОБА_2 у квартирі більше 20 років підтвердився й поясненнями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13.

Приватизація квартири була проведена у відповідності до чинного законодавства, підстав для її скасування суд не вбачає.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню.

Щодо зустрічного позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою 46 будинку 138-г по вулиці Космонавтів в місті Миколаєві суд приходить до наступного.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.01.2006 року, виданого Фондом комунальної власності міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 - 1/3 частки, ОСОБА_5 - 1/3 частк, ОСОБА_6 - 1/3 частки

Відповідно до акту про не проживання від 08.09.2005 року, підписаний працівниками житлово-експлуатаційної контори № 19 та сусідами про те, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 26.05.1992 року.

Згідно розрахункових книжок про сплату комунальних послуг за 2018 рік, ОСОБА_6 сплачує комунальні послуги за кількість проживаючих в квартирі АДРЕСА_1 - 2 чоловіки.

Відповідно до листа Інгульського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 05.07.2018 року за вих. № Т-56аз/51-2018, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 1992 року та направлено характеристику на його ім'я, відповідно до якої за вищевказаною адресою ОСОБА_2 зареєстрований але не проживає. Приводів до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській обл.. не має (а.с. 83-84).

Допитані свідки зі сторони позивача за зустрічним позовом:

ОСОБА_14 пояснила, що з позивачкою проживає по сусідству більше 30 років. ОСОБА_2 знає близько 20 років. В квартирі, де мешкає позивачка ОСОБА_2 вона не бачила, останній раз його в квартирі бачила біля 25 років тому.

ОСОБА_11 пояснила, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_2 з 1983 року. ОСОБА_6 знає давно, вони були однокласницями. ОСОБА_2 вона не бачила у квартирі позивачки, до неї в гості вона приходить часто.

ОСОБА_13 пояснила, що проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 1982 року. Її квартира та квартира ОСОБА_5 знаходяться в одному тамбурі. ОСОБА_2 бачила в квартирі останній раз в дев'яностих роках. Їй відомо про те, що коли по квартирі у ОСОБА_2 були борги, вони телефонували ОСОБА_2, але останній сказав про те, що він там не проживає.

Допитані свідки зі сторони відповідача за зустрічним позовом:

ОСОБА_15 пояснив, що ОСОБА_2 скаржився про те, що його мати не знаходить спільної мови з його дружиною, а тому він вимушений піти з квартири.

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом надано докази щодо не проживання відповідача у спірній квартирі, крім того, відповідачем фактично не заперечувався факт його не проживання в спірній квартирі понад один рік, враховуючи пояснення свідків, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову.

Сторонами не ставилась вимога щодо розподілу судових витрат, тому сторони несуть витрати пов'язані з судовим розглядом справи відповідно до їх фактичного понесення.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Миколаївської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло - відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою 46 будинку 138-г по вулиці Космонавтів в місті Миколаєві.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 паспорт серії НОМЕР_3.

Відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: Управління комунального майна Миколаївської міської ради, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум'янцева

Повний текст судового рішення складено «17» грудня 2018 року.