Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 175/4568/15-ц

провадження № 61-4952св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року у складі судді Шабанова А. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Леченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсним та припинити іпотечний договір від 23 вересня 2008 року № 424/08/01, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е. та зареєстрований в реєстрі за № 7004.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23 вересня 2008 року між нею та публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») був укладений договір про відкриття невідновлюваної кредитної лінії, за умовами якого їй надано кредит на суму 1 100 000,00 грн зі платою 23 % річних та терміном повернення до 10 вересня 2023 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору у цей же день на підставі іпотечного договору № 424/08/01 вона передала в іпотеку банку об'єкт незавершеного будівництва разом із земельною ділянкою, розташовані на АДРЕСА_1.

На порушення вимог статті 18 Закону України «Про іпотеку» договір іпотеки не містить змісту та розміру основного зобов'язання, строк і порядок його виконання.

Крім того, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, встановлено, що вона не отримувала вказаних у кредитному договорі від 23 вересня 2008 року коштів на загальну суму 1 100 000,00 грн, що є підставою для визнання договору іпотеки від 23 вересня 2008 року недійсним, як похідного від основного зобов'язання.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що предмет іпотеки не реалізовано і основне зобов'язання боржником не виконано, а тому правові підстави, передбачені законодавством для визнання спірного договору припиненим, відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 подала касаційну скаргу,в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди не звернули увагу на те, що сторони не погодили розмір іпотечного зобов'язання, що свідчить про відсутність згоди щодо істотних умов договору та невідповідність оспорюваного іпотечного договору вимогам статті 18 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 23 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено договір про відкриття невідновлювальної кредитної лінії на загальну суму 1 100 000,00 грн на строк до 10 вересня 2023 року зі сплатою 23 % річних.

На забезпечення виконання умов кредитного договору на підставі іпотечного договору від 23 вересня 2008 року ОСОБА_4 передала в іпотеку банку нерухоме майно - об'єкт незавершеного будівництва, житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходяться на АДРЕСА_1.

Строк дії договору іпотеки визначено до моменту виконання зобов'язання за договором про відкриття невідновлюваної кредитної лінії від 23 вересня 2008 року № 424/08-ФЛ.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 24 грудня 2014 року, у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено, що за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 23 вересня 2008 року ОСОБА_4 фактично отримала кошти у розмірі 317 000,00 грн, які не повернула.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним.

Частинами першою, другою статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що предмет іпотеки не реалізовано і основне зобов'язання боржником не виконано, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання припиненим договору іпотеки та визнання його недійсним відповідно до статті 215 ЦК України.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

При укладенні іпотечного договору від 23 вересня 2008 року № 424/08/01 було дотримано вимоги статті 18 Закону України «Про іпотеку» та зазначено зміст, розмір, строки і порядок основного зобов'язання, що спростовує доводи скарги про наявність підстав для визнання договору припиненим та недійсним.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат