Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 309/3684/17

провадження № 61-38608св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

суб'єкт оскарження - головний державний виконавець Хустського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області Юришинець Валерій Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 08 лютого 2018 року у складі судді Волощук О. Я. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Собослоя Г. Г. Джуга С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у листопаді 2017 року звернулася до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Хустського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області Юришинця В. М. щодо стягнення виконавчого збору.

Скарга обґрунтовувалась тим, що на виконанні у Хустському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (далі - Хустський РВ ДВС) перебуває виконавчий лист № 309/1677/14, виданий Хустським районним судом Закарпатської області 22 лютого 2016 року, про зобов'язання виконати пункт 2.5 рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 31 серпня 2007 року № 584. У межах виконавчого провадження № 50477852 головним державним виконавцем Хустського РВ ДВС Юришинцем В. М. ухвалено постанову від 09 листопада 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 6 400, 00 грн, у зв'язку із невиконанням судового рішення. ОСОБА_3 із постановою не згодна, вважає її безпідставною, прийнятою всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а дії головного державного виконавця протиправними, у зв'язку із чим просила визнати таку постанову неправомірною та скасувати її.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 08 лютого 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що головним державним виконавцем доведено правомірність своїх дій, а скаржником не доведено та не надано доказів, яким чином було порушено її права та свободи, а тому суд дійшов висновку, що головний державний виконавець Хустського РВ ДВС Юришинець В. М. діяв відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», в межах наданих йому повноважень, при цьому права та свободи заявника не порушено.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 з поважних причин не виконує рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2015 року. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року встановлено, що зміст рішення апеляційного суду чітко передбачає дії та спосіб його виконання. Головним державним виконавцем Хустського РВ ДВС Юришинцем В. М. вчинялись дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, що є підставою для стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору.

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв'язку у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Заявник посилалася на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що висновок судів про те, що сам факт відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду вже має примусовий характер, не відповідає нормам Закону України «Про виконавче провадження». У мотивувальній частині постанови апеляційний суд неправильно застосував норму абзацу 2 частини другої статті 75 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», оскільки цей Закон втратив чинність 05 січня 2017 року, тобто на час подання скарги вже не діяв.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимоги щодо законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень передбачені у статті 263 ЦПК України, за якою судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 14 березня 2016 року головним державним виконавцем Хустського РВ ДВС Юришинцем В. М. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 309/1677/14, виданого Хустським районним судом Закарпатської області 22 лютого 2016 року на підставі рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2015 року, та зобов'язано ОСОБА_3 у строк до 21 березня 2016 року самостійно виконати пункт 2.5 рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 31 серпня 2007 року № 584: перерахувати на рахунок виконкому 10 % вартості реконструкції ТПК «Карпати».

Оскільки боржником у встановлений строк рішення суду добровільно не виконано, 09 червня 2016 року та 17 червня 2016 року головний державний виконавець Хустського РВ ДВС постановив накласти штрафу. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31 січня 2017 року скасовано постанови про накладення штрафів за невиконання рішення суду з тих підстав, що головний державний виконавець одночасно з винесенням постанови про поновлення виконавчого провадження наклав також на боржника і штраф за невиконання рішення суду.

29 червня 2016 року головним державним виконавцем направлено подання про відкриття кримінального провадження за невиконання судового рішення ОСОБА_3 за статтею 382 КК України до Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області.

24 березня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Ця постанова скасована постановою начальника Хустського РВ ДВС від 09 листопада 2017 року у зв'язку з невинесенням державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.

09 листопада 2017 року головний державний виконавець Хустського РВ ДВС Юришинець В. М. ухвалив постанову про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 6 400, 00 грн.

Норми права, що підлягають застосуванню

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24) ЄСПЛ закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Поняття «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII«Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Оскільки ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця у листопаді 2017 року, на спірні правовідносини поширюється дія саме Закону № 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 63 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, ? протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою, частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII, закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18),

від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження

№ 14-425цс18).

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_3 на рішення головного державного виконавця, в якій заявник просила скасувати постанову головного державного виконавця Хустського РВ ДВС Юришинця В. М. від 09 листопада 2017 року у виконавчому провадженні № 50477852 про стягнення виконавчого збору у розмірі 6 400, 00 грн, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Зважаючи на викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, та відповідно до повноважень суду касаційної інстанції в порядку частини першої статті 414 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 08 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця Хустського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області Юришинця ВалеріяМиколайовича щодо стягнення виконавчого збору закрити.

Повідомити ОСОБА_3, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик