Справа № 352/2357/18
Провадження № 2/352/1357/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Струтинського Р.Р.,

за участю секретаря судового засідання Бардюк-Кавецької Л.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні Тисменицького районного суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тисменицької міської ради про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и в :

Позивач 20.11.2018 р. звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння в місті Тисмениця по вул. Пшениківська № 60 Тисменицького району Івано-Франківської області в порядку спадкування за заповітом.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що її тітка ОСОБА_2 була забудівельником житлового будинку на земельній ділянці в місті Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області (в даний час вул. Пшениківська №60 в м. Тисмениця). Спірний будинок та господарські будівлі і споруди побудовано до 1991 року. Проте, свідоцтво про право власності на будинковолодіння ОСОБА_2 не отримувала, реєстрація права власності не проводилась. Правовий статус майна на час його утворена був врегулюваний ст. 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та Інструкцією Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966р. При цьому глава десята цього Кодексу не повязувала наявність права власності на майно з його обовязковою державною реєстрацією. Крім того, Інструкцією не встановлювався обовязок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у населених пунктах. Після смерті ОСОБА_2, що настала 21.06.1998 року, позивач успадкувала належне будинковолодіння як спадкоємець за заповітом, посвідченим в її користь 28.06.1996 р., відповідно до вимог ст.ст.535, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.1235, 1268 ЦК України шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження спадковим майном. З огляду на те, що на спадкове будинковолодіння відсутні правовстановлюючі документи нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності.

Позивач у підготовче засідання не з'явилася, у поданій суду заяві просила справу розглянути у її відсутності, позов підтримала і просила його задовольнити.

Відповідач у підготовче засідання не з'явився, у поданій суду заяві відповідач позов визнав, не заперечував щодо його задоволення, просив справу розглянути у їх відсутності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спірне будинковолодіння в місті Тисмениця по вул. Пшениківська № 60 Тисменицького району Івано-Франківської області, збудоване до 1991 року.

Право власності на вказане будинковолодіння підтверджується довідкою ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 10.10.2018р. №00108, довідкою Державного архіву Івано-Франківської області від 07.11.2018р. №С-20/06-07, довідкою Тисменицької міської ради від 31.10.2018р. №1636, будинковою книгою, які визнаються в якості актів органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Інвентарна вартість домоволодіння, згідно технічного паспорта становить 37928 грн.

28 червня 1996 року ОСОБА_2 склала заповіт, який було посвідчено ОСОБА_3, державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори та внесено в реєстр за №Д-494 про те, що після її смерті, належний їй житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходиться в м. Тисмениця по вул. Пшениківська №72 (в даний час вул. Пшениківська № 60) заповіла ОСОБА_1; земельну ділянку, що знаходиться в м. Тисмениця, вул. Пільна, розміром 0,1392 га заповіла ОСОБА_4; земельну ділянку, що знаходиться в м. Тисмениця, вул. Франка, розміром 0,2408 га заповіла ОСОБА_5.

На даний час, зазначений вище заповіт не відмінявся і не змінювався про що свідчить відмітка нотаріуса зроблена на заповіті..

Після смерті 21 червня 1998 року ОСОБА_2 позивач який є спадкоємцем за заповітом успадкувала належне будинковолодіння відповідно до вимог ст.ст.535, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.1235, 1268 ЦК України шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження спадковим майном.

Вказані обставини, що не оспорювались відповідачем, який позов визнав, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

У відповідності з вимогами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що спірне будинковолодіння в місті Тисмениця по вул. Пшениківська №60 Тисменицького району Івано-Франківської області після смерті 21 червня 1998 року ОСОБА_2 успадковане позивачем ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом. Однак, відсутність правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позбавляють позивача можливості оформити належне їй право на спадщину в нотаріальному порядку.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння.

При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права.

Статтею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією.

Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу.

Жодною інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у інших населених пунктах.

Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності.

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до практики розгляду спорів даної категорії судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.ст.100 ЦК УРСР, ст.ст.535, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.5, 1216, 1218, 1233-1236, 1268 ЦК України, керуючись ст. 142 ч.1, 200, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння в місті Тисмениця вул. Пшениківська № 60 Тисменицького району Івано-Франківської області, в порядку спадкування за заповітом після померлої 21 червня 1998 року ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 19.12.2018 року.

Головуючий Р.Р.Струтинський