06.12.2018 Єдиний унікальний № 371/97/18
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Миронівка

ЄУН 371/97/18
Провадження № 2/371/291/18

Миронівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Капшук Л.О.,
за участі :
секретаря судових засідань Семерей Л.М.,

позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представників відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

У С Т А Н О В И В :

Позивач 22 січня 2018 року звернулася до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу з відповідачем, посилаючись на ті обставини, що перебуває з ним у шлюбі з 08 вересня 2016 року. Від шлюбу дітей не мають. Відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного, різні погляди на сімейні відносини призводили до зясування стосунків, сварок. Відповідач неодноразово застосовував до неї фізичне насилля, через таку його поведінку подальше збереження шлюбу стало неможливим. На примирення не погоджується, просила прийняти рішення про розірвання шлюбу.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 01 березня 2018 року відкрито провадження у справі.

Відповідач ОСОБА_3 21 березня 2018 року подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає. Вказав, що посилання позивача вважає надуманими, викладені нею факти не підтверджені належними доказами.

Позивач обманним шляхом одружилася з ним, заволоділа його банківською картою. Між ними має наявний спір про поділ майна подружжя.

27 березня 2018 року позивачем до суду надано відповідь на відзив. У відповіді позивач вказала на безпідставність мотивів, наведених відповідачем. Вказала, що з січня 2018 року шлюбних відносин з відповідачем не підтримує, проживає окремо. Відповідач погрожує їй фізичною розправою, вона побоюється за своє життя, тому наполягає на розірванні шлюбу.

Заперечуючи проти позову та посилаючись на безпідставність вимог позивача, відповідач пред`явив зустрічні вимоги. Просив розірвати шлюб та визнати за ним право власності на 1/2 частину коштів в сумі 118141 грн. 20 коп., які складають половину його заробітної плати.

Позов обґрунтував тими обставинами, що позивач повідомила його, що є вагітною та обманним шляхом виманила у нього банківську картку «Приватбанку» (рахунок № НОМЕР_1 ). Протягом певного часу, коли він перебував на військовій службі, позивач імітувала вагітність та продовжувала використовувати його особисту банківську картку. Вона запевняла, що гроші збирає для купівлі квартири в місті Миронівка Київської області, щоб проживати окремо від батьків, проте заробітну плату використовувала для особистих потреб.

Дізнавшись про його намір розірвати контракт і не проходити у подальшому військову службу, а також про потребу у коштах на лікування після перенесених травм, позивач находила різні причини для сварок, а згодом взагалі звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. На його вимогу банківську картку позивач віддала лише у лютому місяці 2018 року.

Посилаючись на ті обставини, що отримані ним як заробітна плата кошти, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просив визнати за ним право власності на 1/2 їх частину.

03 квітня 2018 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу.

23 травня 2018 року позивач подала відзив на зустрічну позовну заяву. У відзиві зазначила, що зустрічні вимоги не визнає. Вона не примушувала відповідача укладати шлюб та не була вагітною, не мала на меті ошукати його, не виманювалаа банківську картку обманним шляхом. Маючи намір забезпечувати свою родину, він особисто добровільно віддав їй банківську картку. В цей час її банківська картка знаходилася у відповідача.

Зарплата відповідача витрачалася на потреби сім`ї зі згоди відповідача. Вони разом узгоджували спільні покупки, разом придбавали речі. Кошти витрачалися на продукти харчування, поповнення мобільних телефонів, спільно під час відпустки відповідача, на лікування відповідача, на оплату її навчання.

Вони з чоловіком проживали в літній кухні домоволодіння, де проживають її батьки, яка була цілком придатна для проживання, але яку необхідно було відремонтувати. Вони спільно з відповідачем вирішили її відремонтувати , тому вона закупляла всі необхідні будматеріали і витрачала кошти на ремонт приміщення, в якому проживали, платила за роботу найманим працівникам, які виконували ремонтні роботи.

Коли відповідач повернувся з АТО, вона помічала його психологічну невитриманість та неурівноваженість, він поводив себе неадекватно, обзивав її непристойними словами, застосовував фізичне насилля, погрожував розправою. Вона зрозуміла, що подальше спільне сімейне життя з ним не можливе.

Вона змушена була припинити подружнє життя, віддала чоловіку його банківську картку та гроші, які були у неї в готівковому виді. Він забрав свої особисті речі і банківську картку та поїхав проживати до своєї матері. Фактично однією сім`єю вони проживали до 09 січня 2018 року.

Вважає зустрічний позов недоведеним. Вказала, що нею не заперечується право власності позивача на його власні кошти, які витрачені на потреби сім`ї під час його спільного проживання з нею. Це право не порушено, тому не потребує захисту в суді.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. На час розгляду справи кошти витрачені, у них як подружжя відсутнє майно, яке підлягає поділу.

02 серпня 2018 року представник відповідача подала відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву.

29 серпня 2018 року позивач подала заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву.

У судову засіданні позивач підтримала вимоги про розірвання шлюбу, зустрічний позов не визнала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву. Пояснила, що заробіток чоловіка витрачали спільно на потреби сім`ї, придбавали продукти, одяг, інші речі, птицю та худобу, робили ремонт у приміщенні, де проживали. Всі витрати планували спільно.

Представник позивача підтримала вимоги позивача про розірвання шлюбу та вказала на безпідставність вимог зустрічного позову. Кошти, які були отримані відповідачем під час шлюбу, були витрачені на потреби сім`ї, їх немає в наявності.

Відповідач визнав позов про розірвання шлюбу та підтримав вимоги за зустрічним позовом. Надаючи пояснення, не заперечив того факту, що банківську картку віддав дружині добровільно, знав про те, що вона робить ремонт у літній кухні, де проживала їх сімя, не заперечував проти цього, знав про придбання нею птиці та худоби. Не заперечив, що його заробітна плата витрачена подружжям спільно. Заявив зустрічний позов, оскільки у даний час йому потрібні кошти на лікування.

Представники відповідача визнали позов про розірвання шлюбу та підтримали зустрічні позовні вимоги відповідача.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, представників відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що первісний позов належить задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони з 08 вересня 2016 року перебувають у шлюбі.

Дана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим повторно Миронівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 17 січня 2018 року (а.с. 6).

Встановлено, що між сторонами як подружжям фактично не існує сімейних стосунків. Шлюбні відносини між подружжям припинені через різні погляди на сімейні відносини, поведінку відповідача, який нехтував сімейними цінностями, застосовував фізичне насилля до дружини.

Сторони не змогли створити в сім`ї атмосферу, основану на почуттях взаємної любові та поваги один до одного. Відсутність взаєморозуміння та постійні суперечки призвели до втрати почуття поваги та любові між подружжям.

З січня 2018 року, тобто строком понад десять місяців, сторони шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, наміру на примирення і збереження сім`ї не мають.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Суд дійшов висновку, що причини розладу подружніх відносин є справжніми, сім`я розпалась, шлюб сторін носить формальний характер.

За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. Заходи щодо примирення подружжя відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України є непотрібними.

Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що є достатня кількість підстав для розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем.

Вказані обставини вказують на можливість вирішення питання про розірвання шлюбу відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України.

Згідно зі статтею 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Позивач є особою, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу. В поданій до суду заяві вона вказала, що після розірвання шлюбу бажає відновити дошлюбне прізвище, що є підставою для прийняття рішення про його відновлення.

Зустрічний позов не ґрунтується на вимогах закону з таких підстав.

Судом встановлено, що під час шлюбу позивач не працювала, відповідач перебував на військовій службі за контрактом, отримував заробітну плату та грошове забезпечення.

На підтвердження факту перебування відповідача на військовій службі у військових частинах в місті Бердянськ та в місті Авдіївка підтверджується даними контрактів, укладених строком на шість місяців 04 квітня 2016 року, 23 листопада 2016 року та 23 травня 2017 року, витягу з наказу командира військової частини п/п НОМЕР_3 № 345 від 23 листопада 2016 року, витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 150 від 23 листопада 2017 року, довідок військової частини Польова пошта В 1060 № 310 від 11 лютого 2016 року, № 1617 від 04 травня 2016 року, № 3057 від 03 жовтня 2016 року, довідки військової частини п/п НОМЕР_3 № 115 від 10 грудня 2016 року, довідки військової частини а 2176 № 221 від 22 вересня 2017 року (а.с., а.с. 38-43, 76-82).

Заробітну плату за останнім місцем роботи та грошове забезпечення відповідач отримував на банківські картки ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_5 .

Підтвердженням вказаної обставини є виписка по картці/рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.,а.с. 44 -69).

Згідно наданої банківської виписки за період з 01 вересня 2016 року по 05 лютого 2018 року розмір надходжень склав 236281 гривні 41 копійка, розмір витрат склав 236269 гривень 44 копійки.

Відповідач заявлені вимоги мотивував тими обставинами, що його заробітна плата та грошове забезпечення, отримані під час шлюбу з позивачем, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки у вказаному майні є рівними, він бажає отримати половину вказаних коштів.

На підставі статей 21, 24, 41 Конституції України, статті 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Згідно з приписами частини 3 статті 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу майно є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

У відповідності до положень частин 1 та 2 статті 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з приписами статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За приписами пункту 24 вказаної постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

Отриманий відповідачем дохід у виді заробітної плати та грошового забезпечення в сумі 236281 гривні 41 копійка згідно правил статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що вказані кошти витрачено подружжям на різні потреби, на час розгляду справи вони відсутні у подружжя. Вказані обставини не спростовувались жодною із сторін.

З огляду на наведене, враховуючи ті обставини, що до складу майна, що підлягає поділу, включається лише майно подружжя, яке є наявним у нього на час розгляду справи, витрачені подружжям грошові кошти не можуть бути предметом поділу.

Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 3 частини 1 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач як на підставу для задоволення хзустрічного позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги відповідача є недоведеними.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу регламентовано у пункті 2 частини 3 статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України.

За правилами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За положеннями частини 3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Представник позивача надала суду договір про надання правової допомоги, укладений позивачем з адвокатом 27 березня 2018 року, розрахунок вартості адвокатських послуг від 23 травня 2018 року, квитанції № 8 та № 9 від 27 березня 2018 року, № 10 та 3 11 від 22 травня 2018 року, згідно яких вартість понесених витрат на правову допомогу склала 15800 грн.

Витрати на правову допомогу полягають у витратах на вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, складання позовної заяви, консультування, складання процесуальних документів, участь у судових засіданнях за первісним та зустрічним позовом окремо.

З урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), враховуючи той факт, що участь у судових засіданнях адвокат брав одній справі, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним та визначає такий розмір в сумі 5000 гривень.

При подачі позову позивачем було сплачено 704 гривні 80 копійок судового збору.

Вказані витрати підтверджені документально та згідно з правилами ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 105, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України, пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задовольнити повністю.

Розірвати шлюб, зареєстрований 08 вересня 2016 року за актовим записом № 1 виконавчим комітетом Полівської сільської ради Миронівського району Київської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Після розірвання шлюбу позивачу ОСОБА_1 відновити дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 ».

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжяповністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок та понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень, в загальному розмірі 5704 гривні 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України в новій редакції до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Миронівським РС УДМС України в Київській області 21 жовтня 2016 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання : будинок під номером АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_8 , виданий Миронівським РВ ГУ МВС України в Київській області 02 грудня 2008 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , зареєстроване місце проживання : будинок під номером АДРЕСА_2 .

Дата складання повного тексту судового рішення 14 грудня 2018 року.

Суддя підпис Л.О. Капшук
Згідно з оригіналом

Суддя Л.О. Капшук