Постанова

Іменем України

13 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 456/3335/16-ц

провадження № 61-372св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області, навчально-виховний комплекс «Середня загальноосвітня школа-ліцей» міста Моршина,

третя особа - начальник управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 липня 2017 року у складі судді Янко Б. Я. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області, навчально-виховного комплексу «Середня загальноосвітня школа-ліцей» міста Моршина (далі - НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина) та просив стягнути з управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористану додаткову відпустку в кількості шести календарних днів за 2010-2011 роки в сумі 8 405, 50 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що наказом № 65-к від 07 жовтня 2013 року його звільнено з посади директора НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина. Разом з тим, йому не виплачено компенсацію за невикористаних шість календарних днів додаткової відпустки як ветерану праці, передбаченої колективним договором, у розмірі 8 405, 50 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області 27 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області є органом управління, до повноважень якого не належить здійснення нарахування заробітної плати директору та іншим працівникам НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина, ОСОБА_4 із заявою про надання йому додаткової відпустки як ветерану праці з 2004 по 2013 рік жодного разу не звертався, кошти на оплату відпусток ветеранам праці в бюджетних асигнуваннях на 2010-2013 роки не затверджувалися.

У травні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність грошових коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Відповідно до Закону України «Про відпустки» окремого планування та затвердження кошторисних призначень для школи-ліцею на оплату відпусток не проводиться, а їх оплата здійснюється за рахунок затвердженого Моршинською міською радою фонду заробітної плати на рік.

Управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області направило відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити без змін оскаржувані судові рішення.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що наказом управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області № 65-к від 04 жовтня 2013 року ОСОБА_4 звільнено з 07 жовтня 2013 року з посади директора НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Відповідно до наказу № 67-к від 07 жовтня 2013 року ОСОБА_4 виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки в кількості 21 календарний день за відпрацьований період роботи з 01 вересня 2007 року по 31 серпня 2008 року, 20 календарних днів за період з 01 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року та 6 календарних днів за період з 01 вересня 2013 року по 07 жовтня 2013 року.

Згідно пункту 1.3. Статуту НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина, школа-ліцей є самостійною юридичною особою.

Відповідно до пункту 1.8 Статуту, навчальний заклад самостійно приймає рішення і здійснює діяльність в межах своєї компетенції, передбаченої законодавством України та власним Статутом.

Положенням про управління соціально-гуманітарної політики, затвердженим рішенням Моршинської міської ради від 24 вересня 2009 року № 1085 визначено повноваження управління, до яких не належить нарахування та виплата заробітної плати працівникам НВК «СЗШ-ліцей» міста Моршина.

Згідно пункту 39 колективного договору, укладеного між дирекцією школи-ліцею і профспілковим комітетом НВК «СЗШ - ліцей» м. Моршина на 2010-2011 роки, зареєстрованого Моршинською міською радою 05 лютого 2010 року, в межах бюджетних асигнувань та за рахунок інших джерел /позабюджетних коштів/ передбачено надання працівникам інших видів відпусток, не передбачених Законом України «Про відпустки», а саме ветеранам праці до 3 днів.

ОСОБА_4 не надавалася додаткова відпустка як ветерану праці, оскільки із заявою про надання йому такої відпустки з 2004 року по 2013 рік жодного разу не звертався.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Тобто можливість виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку встановлено лише щодо одного з видів соціальної відпустки - додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, передбаченої статтею 19 Закону України «Про відпустки». Виплата грошової компенсації за невикористані дні інших видів відпусток при звільненні не допускається.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат