Номер провадження 2/754/1017/18
Справа №754/8149/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нестеренко Юлія Борисівна, ОСОБА_8, про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що у 1995 році вона познайомилася з відповідачкою, яка представилася її двоюрідною сестрою. Оскільки вона була одинокою та перебувала у важкому матеріальному та моральному становищі, відповідачка запропонувала їй допомогу. В обмін на турботу та допомогу позивачка пообіцяла передати їй свою квартиру у майбутньому. 29.08.1996 року позивачкою на ім'я відповідачки був оформлений заповіт, відповідно до якого на випадком смерті вона робила розпорядження, а саме заповідала свою квартиру АДРЕСА_1 відповідачці. 14.09.1996 року між сторонами, на переконливе прохання відповідачки, був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1. Позивачка вважала, що у зв'язку з переходом права власності на квартиру відповідачка буде турбуватися та піклуватися про неї, але все це відбулося лише на словах, оскільки невдовзі відповідачка виїхала на постійне місце проживання до США. Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з проханням виконувати свій обов'язок щодо довічного її утримання, але остання просила лише трохи почекати. Оскільки вона на момент укладення договору дарування помилилася щодо обставин його укладення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування, відповідачка свої обов'язки щодо надання їй допомоги не виконує, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14.09.1996 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Ю.Б., недійсним.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.10.2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

21.03.2018 року до суду надійшла заява позивачки про уточнення позовних вимог. Відповідно до даної заяви позивачка вказує, що їй стало відомо про те, що 15.11.2006 року між відповідачкою ОСОБА_6 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1. При цьому ОСОБА_8 проживає в Ізраїлі, ніколи у квартиру не вселявся, не проживав у квартирі, позивачка його ніколи не бачила. Також позивачка зазначає, що ані відповідачка, ані ОСОБА_8 фактично квартиру у дар не приймали, оскільки вона продовжує проживати у квартирі, користуватися нею, сплачувати квартплату та комунальні послуги. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14.09.1996 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Ю.Б., недійсним.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.04.2018 року до участі у справі залучено третю особу ОСОБА_8.

22.05.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачка заперечує проти задоволення позову, оскільки договір дарування був укладений за взаємною згодою двох сторін. Крім того, позивачка особисто виявила бажання подарувати їй квартиру, оскільки у неї на той момент не було більше близьких людей. Після укладення договору позивачка передала відповідачці ключі від квартири, а відповідачка зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру. У 2006 році відповідачка подарувала квартиру ОСОБА_8, при цьому вони вдвох безперешкодно відвідували спірну квартиру, позивачка познайомилася з третьою особою, вони спілкувалися. Останнього часу стосунки позивачки з відповідачкою погіршилися, незважаючи на те, що до цього вони постійно спілкувалися телефоном, вітали один одного зі святами. Відповідачка вважає, що позивачка була обізнана про те, що укладається саме договір дарування квартири, а не будь-який інший, що також підтверджується і викладеним у позові. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позову відмовити.

22.05.2018 року до суду надійшла заява представника відповідача про застосування строків позовної давності, в якій зазначено про те, що відповідний строк сплив у 1999 році, оскільки позивачці було відомо про укладення оспорюваного договору, а тому просила у задоволенні позову з цих підстав відмовити.

22.05.2018 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ОСОБА_8, відповідно до яких зазначено, що у 2006 році відповідачка прийняла рішення подарувати йому спірну квартиру. З огляду на це третя особа познайомився з позивачкою, оглянув особисто квартиру, при цьому вона особисто передала йому дублікат ключів, а він у подальшому неодноразово відвідував квартиру. Вже більше року позивачка не виходить на зв'язок з відповідачкою, що викликає у них занепокоєння. Також представником зазначено у заяві про те, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами. На підставі викладеного представник третьої особи просить у задоволенні позову відмовити.

02.07.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує про те, що спірна квартира є єдиним житлом позивачки, вона ніколи не хотіла позбавлятися цього житла, а щодо обставин укладення договору помилилася. Також зазначила, що позивачка лише у 2017 році дізналася про існування договору дарування квартири, після звернення до поліції та до суду з даним позовом, а тому вважає, що строк позовної давності нею не пропущений. На підставі викладеного представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог.

02.07.2018 року до суду надійшла Відповідь на пояснення третьої особи, в якій представник позивача посилається на те, що ніяких стосунків у позивачки з третьою особою не було, оскільки він взагалі не перебував на території України. Зазначає також про те, що строк позовної давності позивачкою не пропущений, оскільки дізналася вона про існування договору дарування лише у 2017 році.

30.08.2018 року до суду надійшла заява позивачки про збільшення позовних вимог, відповідно до якої вона просить суд поновити строк позовної давності; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14.09.1996 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Ю.Б.; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 на користь позивачки квартиру АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідача.

30.08.2018 року до суду надійшли Заперечення представника відповідача на відповідь на відзив, відповідно до яких представник наполягає на тому, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

30.08.2018 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ОСОБА_9 з урахуванням відповіді на пояснення третьої особи, в яких представник просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представники позивачки у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві на позов.

Представник третьої особи ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у поясненнях.

Третя особа - приватний нотаріус Нестеренко Ю.Б. - у судове засіданні не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представників позивачки, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1994 року.

Позивачка ОСОБА_5 з 1966 року зареєстрована у вказаній квартирі та постійно проживає.

14.09.1996 року між позивачкою ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_6 був укладений Договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Ю.Б.

15.11.2006 року між відповідачкою ОСОБА_6 та третьою особою ОСОБА_8 був укладений Договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В.

Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі суд враховує наступні вимоги закону.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусового виконання обов"язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторону правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У своїх позовних вимогах позивачка вказує про те, що вона уклала оспорюваний договір дарування внаслідок помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання і відповідачка буде надавати їй допомогу, якої вона потребувала внаслідок віку та стану здоров'я, але відповідачки свої зобов'язання не виконувала та не виконує, що і стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст. 203 і 717 ЦК у сукупності вважаються правильно застосованими.

Як встановлено при розгляді справи, позивачка після укладення оспорюваного договору дарування від 14.09.1996 року продовжувала та продовжує проживати у спірній квартирі; сплачує квартплату та комунальні послуги; з 1980 року позивачка є інвалідом ІІ групи загального захворювання безстроково, що підтверджується відповідною довідкою та посвідченням; з 24.01.1994 року позивачка перебуває на обліку у Деснянському територіальному центрі соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян як одинока, що підтверджується відповідною довідкою від 01.01.2009 року; спірна квартира є єдиним житлом позивачки, в якому вона зареєстрована та проживає.

При цьому слід зазначити, що після посвідчення оспорюваного Договору дарування від 14.09.1996 року відповідачкою були вчинені дії щодо реєстрації права власності на вказану квартиру, їй позивачкою було передано ключі від квартири.

Крім того, 29.08.1996 року позивачкою був складений заповіт на ім'я відповідачки на випадок своєї смерті, а у вересні 1996 року був укладений Договір дарування, що свідчить про те, що позивачкою вчинялися певні дії для того, щоб передати право власності відповідачці, не випадково, а вона прийшла до такого рішення обґрунтовано.

Щодо посилання позивачки про те, що вона вважала, що укладає договір довічного утримання, то слід звернути увагу на той факт, що на момент укладення оспорюваного договору дарування позивачці був 51 рік, а відповідачці було 62 роки (ІНФОРМАЦІЯ_4, що свідчить про абсолютну нелогічність укладення між сторонами Договору довічного утримання, зважаючи на вік відповідачки та можливість надання нею певної допомоги позивачці.

Також слід зазначити, що з моменту посвідчення заповіту та договору дарування примірники всіх документів знаходилися у позивачки, протягом 20 років їй було відомо про їх зміст та наслідки, тобто вона розуміла зміст, суть та правові наслідки укладеного договору. Той факт, що вказані документи знаходилися у позивачки, підтверджується долученими до позовної заяви копіями вказаних документів.

Як встановлено при розгляді справи, оскаржуваний правочин повністю відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема і в частині нотаріального їх посвідчення; приватним нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст діючого законодавства, що підтверджується підписами сторін на договорах; при укладенні Договорів сторони діяли добровільно, свідомо та цілеспрямовано, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, що також підтверджується їх підписами на Договорах.

Також при розгляді справи не знайшов свого підтвердження той факт, що з боку відповідача чинився як психологічний, так і будь-який інший тиск на позивачку при укладенні договорів з метою примусу укласти зазначені договори.

Крім того, протягом тривалого часу після укладення оспорюваного договору між сторонами відбувалося листування, вони телефонували одна одній, спілкувалися, що підтверджується наявними письмовими матеріалами справи, відповідачка надавала позивачці матеріальну допомогу.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договору дарування від 14.09.1996 року недійсним, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, то і підстав для витребування спірної квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_8 немає. Також слід зазначити, що позивач просить витребувати вказане житлове приміщення у третьої особи, що діючим законодавством не передбачено.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то слід зазначити, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з їх безпідставності, а тому питання щодо строків позовної давності судом не розглядається.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 202, 203, 215, 229 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нестеренко Юлія Борисівна, ОСОБА_8, про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_2.

Відповідачка - ОСОБА_6, адреса проживання: Сполучені Штати Америки.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нестеренко Юлія Борисівна, адреса: АДРЕСА_3.

Третя особа - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса проживання: АДРЕСА_4

Повний текст рішення виготовлений 02 січня 2019 року.

Головуючий: