Дата документу 18.12.2018 Справа № 336/6471/17
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/6471/17Головуючий у 1-й інстанції Зарютін П.В.
Пр. № 22-ц/807/406/18Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеного договору б/н від 03 вересня 2010 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 02 жовтня 2017 року має заборгованість - 33122,86 грн., яка складається з наступного: 14993,99 грн. - тіло кредиту; 7879,04 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 8196,36 грн. - заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1553,47 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 03 вересня 2010 року у розмірі 33122,86 грн. та судові витрати у розмірі 1600 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, доведеність позовних вимог, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_4, представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду зазначеним вимогам в повному обсязі не відповідає.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, а саме не надання Банком оригіналу анкети-заяви та виписки по рахунку відповідача.

Колегія суддів не погоджуються з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за кредитним договором № б/н від 03.09.2010 року (а.с. 2, зворот).

В матеріалах справи міститься Анкета-Заява підписана ОСОБА_3 03.09.2010 року.

Проте, як вбачається з доданої до апеляційної скарги довідки, за договором б/н ОСОБА_3 було надано наступні кредитні картки: 03.11.2008р. - картка № 375995 з терміном дії до 04/09; 08.05.2009р. - картка № 209944 з терміном дії до 01/10; 08.02.2010р. - картка № 102318 з терміном дії до 06/13; 03.09.2010р. - картка № 774497 з терміном дії до 06/14; 26.03.2013р. - картка № 611873 з терміном дії до 11/16; 17.06.2013р. - картка № 541796 з терміном дії до 01/17; 09.07.2014р. - картка № 612409 з терміном дії до 01/18; 11.07.2016р. - картка № 140091 з терміном дії до 05/19; 05.09.2016р. - картка № 140513 з терміном дії до 05/19 (а.с. 104).

З вищенаведеної довідки вбачається, що ці картки, а також виписка, вказують, по суті, на інший кредитний договір, аніж той, із якого, за правовою позицією позивача, виник спір і який указаний у позовній заяві.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частині 4 ст. 77 зазначено, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи 03 вересня 2010 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 7).

В заяві-анкеті ОСОБА_3 особисто підписав наступне: «Я згоден з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною та Банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення у письмовому виді. Я зобов'язуюсь виконувати вимоги Умов та Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися зі змінами на сайті ПриватБанку…»

Таким чином, вбачається, що відповідач, 03.09.2010р. підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами.

Частинами 1, 2 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Отже, при укладенні договору сторони керувались приписами ч. 1 ст. 634 ЦК України, за якими укладений між сторонами у справі договір є договором приєднання, умови якого встановлені банком в Умовах та правилах надання банківських послуг, Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «універсальна», до яких приєднався відповідач.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Клієнт зобов'язався за умовами довідки про умови кредитування з використання кредитки «універсальна, 55 днів пільгового періоду» щомісячно в строк до 25 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати платежі на погашення заборгованості за кредитним лімітом, а розмір щомісячного платежу складає 7% від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 50 грн. (а.с. 8).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року, справа №6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

З виписки наданої Банком вбачається, що останній платіж за карткою № 774497, яка була видана ОСОБА_3 відповідно до договору від 03.09.2010 року, відповідач здійснив 08 травня 2015 року, тобто з цієї дати у кредитора виникло право на пред'явлення позову про стягнення заборгованості (а.с. 105, зворот - 106), а банк пред'явив позов лише у листопаді 2017 року (а.с.1).

З довідки, наданої Банком, щодо надання ОСОБА_3 кредитних карток, вбачається, що строк дії виданої відповідачу кредитної картки за договором від 03 версеня 2010 року закінчився у червні 2014 року.

Належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що термін дії платіжної картки продовжено позивачем надано не було. Інших доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності за договором саме від 03.10.2010 року матеріали справи не містять.

У разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Проте таких доказів позивач не додав які б ототожнили платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту, з врахуванням змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року (провадження № 61-13738св18).

ОСОБА_3 , скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України заявив про застосування до позовних вимог строку позовної давності (а.с.48)

Таким чином, з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, у задоволенні позову слід відмовити.

За наслідками розгляду справи вбачається, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав ненадання Банком оригіналу письмового доказу.

Враховуючі вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: