Справа № 303/3322/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., КОЖУХ О.А.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/3322/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 6 березня 2017 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., -

встановив:

ПАТ КБ «ПриватБанк» у червні 2015 року звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 06.07.2005 уклало з ОСОБА_2 кредитний договір № MKAWGK00000248, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 14000,00 дол. США на строк до 03.07.2020. За умовами договору відповідач повинен був щомісячно погашати борг платежем, що включає частину заборгованості за кредитом, за процентами, комісією, іншими платежами.

Позивач виконав свої зобов'язання за договором, надав кредит, тоді як відповідач свої зобов'язання порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 05.03.2015 складав 35522,00 дол. США, з яких: 11661,74 дол. США - заборгованість за кредитом, 8382,80 дол. США - заборгованість за процентами, 1638,00 дол. США заборгованість за комісією, а також 13839,46 дол. США - пеня.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов'язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 06.07.2005 № MKAWGK00000248 у розмірі 35522,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/23,09 грн станом на 05.03.2015 складає 820202,98 грн, і покласти на нього судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 06.03.2017 у позові відмовлено.

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення суду оскаржив, вказує на його незаконність і необґрунтованість. Посилається, зокрема, на те, що частина заборгованості за кредитом у сумі 197820,00 грн була відступлена банком гр-ну ОСОБА_3, який був поручителем щодо виконання частини кредитних зобов'язань позичальником. ОСОБА_3 виконав обов'язок поручителя, сплатив частину боргу і в межах відповідної суми набув прав кредитора. У зв'язку з цим банк відступив ОСОБА_3 і право вимоги за договором іпотеки, яким забезпечувалося виконання зобов'язань позичальником. Однак, ці обставини та наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляють кредитора права вимагати стягнення залишку боргу, що не був погашений ОСОБА_2 Тому висновок суду про відсутність у банку права вимоги боргу в цій справі невірний. Сторона просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача - Гринихи Т.Ю., яка апеляцію підтримала, відповідача - адвоката ОСОБА_5, який скаргу не визнав, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2/0707/738/2012, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний ризик і розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Цивільні права та обов'язки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; за загальним правилом одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов'язання, за відповідних умов - достроково (ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 611, 610, 614, 622-625, 1050, 1054 ЦК України). Наявність підстави для виникнення боргу, пред'явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Зазначені вище норми ЦК України передбачають, що сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 13 ч. 6 ЦК України).

За загальним правилом, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч., 4 1 ЦК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 536 ч. 2, ст. 626, ст. 628 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у подальшому - Публічне акціонерне товариство) уклало з ОСОБА_2 кредитний договір від 06.07.2005 № MKAWGK00000248, на підставі якого відкрило останньому непоновлювану кредитну лінію у розмірі 15915,00 дол. США, з яких 15000,00 грн - для придбання житла, 915,00 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць (11,04% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця, інших передбачених договором комісій; погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця в період сплати шляхом внесення позичальником банку щомісячного платежу в розмірі 186,03 дол. США; виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується іпотекою квартири АДРЕСА_1 (п.п. 1.1., 1.3., інші положення договору) (а.с. 10-11).

Відповідно до п. 2.3. договору, у разі порушення позичальником своїх зобов'язань банк має право, зокрема, зажадати дострокового повернення кредиту та належних за договором платежів шляхом направлення позичальнику повідомлення, при цьому, згідно зі ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України вважається, що строк виконання зобов'язання настав у зазначену в повідомленні дату, в яку позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, сплатити винагороду і відсотки за фактичний строк користування кредитом, виконати повністю інші зобов'язання за договором (пп. 2.3.3. «а»).

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) і ОСОБА_2 (іпотекодавець) уклали 07.07.2005 договір іпотеки, що був цього дня посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 2607, на підставі якого в іпотеку банку була передана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 2524 (а.с. 104-105, а.с. 17-22 справи № 2/0707/738/2012).

Оскільки ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання щодо сплати належних з нього коштів за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України та пп. 2.3.3. «а» п. 2.3. кредитного договору, визнав строк повного виконання зобов'язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов'язання), і заявою від 14.12.2011, що надійшла до Мукачівського міськрайонного суду 31.01.2012, пред'явив до позичальника позов про дострокове стягнення боргу шляхом звернення в рахунок погашення цього боргу стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 2-4 справи № 2/0707/738/2012). Банк пред'явив до позичальника вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього майна банком від імені іпотекодавця будь-якій іншій особі на погашення боргу за кредитним договором від 06.07.2005 № MKAWGK00000248, що його визначив за період з 08.07.2005 по 11.10.2011 станом на 11.10.2011 у сумі 16733,46 дол. США, де заборгованість: за кредитом - 11574,37 дол. США, за процентами - 2741,54 дол. США, за комісією - 630,00 дол. США, пеня - 1787,55 дол. США (а.с. 7-10 справи № 2/0707/738/2012).

Беручи до уваги право кредитора, зокрема, визначити заборгованість на певний час, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу, вказаного у вимозі про дострокове виконання зобов'язання, часу отримання (надіслання) такої вимоги, так і пред'явити вимогу про дострокове повне виконання зобов'язання також і шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобов'язання, визначеного станом на 11.10.2011, у даному конкретному випадку, оскільки іншого не встановлено, можна вважати день надходження позовної заяви до суду (31.01.2012).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.02.2012 позов задоволено, стягнуто, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 06.07.2005 № MKAWGK00000248 в розмірі 16733,46 дол. США звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, шляхом продажу предмета іпотеки, з отриманням ПАТ КБ «ПриватБанк» витягу з Державного реєстру прав власності, стягнуто на користь банку з відповідача 1441,47 грн у рахунок компенсації витрат із оплати судового збору (а.с. 60, а.с. 45-46 справи № 2/0707/738/2012), це рішення суду не оскаржувалося, його копію та виконавчий лист представник ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав 14.03.2012 (а.с. 52, 53, довідковий лист справи № 2/0707/738/2012).

Факт звернення до суду із позовом про дострокове повернення боргу за кредитним договором і факт ухвалення цього рішення суду кредитор у позовній заяві в справі, що розглядається, замовчав і знову пред'явив позов про дострокове повернення боргу за тим самим кредитним договором із обґрунтуванням його, зокрема, положеннями ст. 1050 ч. 2 ЦК України. Обставини, пов'язані із попереднім зверненням банку до суду, виявилися після надання суду відповідних документів і пояснень стороною відповідача. Відмінність способів судового захисту (способів повернення боргу), обраних кредитором, у цьому контексті значення не має. Із наданих на стадії розгляду справи судом першої інстанції та отриманих апеляційним судом документів і матеріалів убачається таке.

06.06.2011, тобто, фактично за півроку до звернення банку до суду з позовом про дострокове стягнення боргу, ОСОБА_2 видав банку довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 406, якою уповноважив банк продати на свій розсуд квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) (а.с. 61). Отже, кредитор не мав жодних перешкод для продажу квартири принаймні з 06.06.2011, що відповідає умовам застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовий спосіб (п. 26 договору іпотеки від 07.07.2005), крім того, згідно з цим же пунктом договору кредитор був управі набути предмет іпотеки у свою власність безпосередньо на підставі зазначеного застереження. Дії боржника, який видав вказану довіреність, не оскаржував рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, ніяк не заперечував проти відчуження квартири з метою погашення боргу, свідчать про його добросовісність у бажанні погасити борг у якомога коротший строк, у сприянні поновленню прав кредитора.

Утім, у справі немає жодних доказів про вчинення кредитором у розумний строк будь-яких дій, спрямованих на реалізацію наявних у нього прав і для виконання рішення суду з метою погашення боргу, що виник. За поясненням сторони позивача, про виконання рішення суду від 20.02.2012 нічого не відомо. Натомість кредитор діяв у наступний спосіб.

21.01.2015 ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 уклали договір поруки, на підставі якого ОСОБА_3 поручився за виконання позичальником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором від 06.07.2005 № MKAWGK00000248 у межах суми 197820,00 грн і 18.05.2015 сплатив банку ці кошти (а.с. 132-133, 181). Внаслідок виконання ОСОБА_3 умов договору поруки від 21.01.2015 банк на підставі договору про відступлення прав вимоги, посвідченого 19.05.2015 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О. за реєстровим № 1884, відступив йому права вимоги за договором іпотеки від 07.07.2005 у повному обсязі (всі без винятку права іпотекодержателя) (а.с. 106-107). Після цього ОСОБА_3 реалізував набуті у вищенаведений спосіб права, склав заяву-рішення про прийняття у власність предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 за вартістю 198000,00 грн, яка 11.08.2015 була посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за реєстровим № 2071 (а.с. 109). Приватний нотаріус Кішкін Д.В. 11.08.2015 зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру (а.с. 108), а ОСОБА_3 в подальшому продав цю квартиру 29.10.2015 ОСОБА_10, право власності якої на придбану нерухомість зареєстровано цього ж дня (а.с. 62-63). Тобто, банк відступив права на предмет іпотеки через чотири роки після того, як отримав згоду та повноваження від іпотекодавця на відчуження квартири і через три з половиною роки після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Усі ці дії були вчинені без урахування, зокрема, факту зміни кредитором строку виконання зобов'язання за кредитним договором від 06.07.2005 № MKAWGK00000248, ухвалення 20.02.2012 Мукачівським міськрайонним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, інших дій (бездіяльності) кредитора та їх наслідків.

У справі, що розглядається, позивач обґрунтовував розмір боргу розрахунком, виконаним за період з 08.07.2005 по 05.03.2015, згідно з яким заборгованість на останню дату становить 35522,00 дол. США, де: 11661,74 дол. США - заборгованість за кредитом, 8382,80 дол. США - заборгованість за процентами, 1638,00 дол. США заборгованість за комісією, а також 13839,46 дол. США - пеня (а.с. 4-8). У розрахунку жодним чином не відображено факт зміни строку виконання зобов'язання, як після 11.10.2011 (дата, на яку було визначено зобов'язання, що підлягало достроковому стягненню), так після 31.01.2012 (дата, яка може визначатися зміненим строком виконання зобов'язання) і після 20.02.2012 (дата ухвалення рішення судом). Розрахунок виконано загальним порядком, із щомісячним коригуванням сальдо поточної та простроченої заборгованості за сумою кредиту, нарахуванням процентів за кредитом виходячи із сальдо заборгованості та умов договору щодо щомісячної їх сплати та загального строку дії договору, нарахуванням пені щомісячно виходячи із прострочення сплати суми кредиту та нарахованих у вищевказаний спосіб процентів.

Оцінюючи встановлені під час апеляційного розгляду справи факти і обставини у їх сукупності та взаємозв'язку, суд констатує, що предметом позову у справі № 2/0707/738/2012 було дострокове стягнення всього боргу за кредитним договором, а звернення із цією метою стягнення на предмет іпотеки виступало лише способом стягнення боргу. Період нарахування заборгованості з 08.07.2005 по 11.10.2011 в обох справах збігається. Тож борг за кредитом у сумі 11574,37 дол. США рішенням суду від 20.02.2012 був стягнутий. Жодного обґрунтування збільшення розміру заборгованості за кредитом до 11661,74 дол. США, пред'явлених до стягнення в справі, що розглядається, беручи до уваги зміну строку виконання зобов'язання немає. З пред'явлених до стягнення в даній справі процентів у сумі 8382,80 дол. США проценти в сумі 2741,54 дол. США вже стягнуті, так само з комісії в сумі 1638,00 грн вже стягнуті попереднім рішенням суду 630,00 дол. США, а з пені в сумі 13839,46 дол. США стягнуті раніше 1787,55 дол. США.

Поза тим. Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц (провадження № 61-86св18) висловив правову позицію, згідно з якою стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору (оскільки кредитором було змінено строк виконання основного зобов'язання шляхом пред'явлення позову про дострокове стягнення кредитної заборгованості) законом не передбачено.

Таку правову позицію Верховний Суд у подальшому розвинув і підтвердив неодноразово:

у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Верховний Суд зазначив, зокрема, що:

за змістом статті 526, частини 1 статті 530, статті 610 та частини 1 статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням;

відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором; отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування;

після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання;

у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Верховний Суд зазначив, серед іншого, що:

звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору; на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі; рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни;

у такому разі положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору;

право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України;

здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту; забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному; в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак, змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення;

якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Спосіб захисту порушеного права обирає позивач. Право кредитора на пред'явлення відповідних вимог, зокрема, щодо стягнення боргу в різний спосіб, не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов'язку пред'явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. Згідно зі ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України, суд першої інстанції розглядає справу за позовом, пред'явленим із зазначених у ньому підстав і в межах заявлених вимог, апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність рішення суду першої інстанції за тими самим правилами.

Позивач не мав правових підстав після пред'явлення і задоволення позову про дострокове стягнення боргу пред'являти вимогу про стягнення кредиту в сумі іншій, аніж та, що була визначена для дострокового стягнення. Тому борг за сумою кредиту у 11661,74 дол. США пред'явлений до стягнення без належної правової підстави і, крім того, без обґрунтування щодо зміни цієї суми порівняно з попередньою. Проценти за кредитом, що пред'явлені до стягнення в даній справі, нараховані по-перше, виходячи із суми боргу за кредитом, підстав для стягнення якої немає (нараховані з невірної бази), по-друге, нараховані після зміни строку виконання зобов'язання та за ставкою, передбаченою договором, за період, за який правових підстав для нарахування в такий спосіб процентів немає. Комісія як і проценти за договором могла нараховуватися лише під час дії договору та з відповідної бази, тому аналогічно до процентів нарахована безпідставно. Стосовно пені слід констатувати, що відсутність належної і законної бази для її нарахування, як це має місце в справі, виключає можливість її стягнення у пред'явленому позивачем розмірі та з наведених ним підстав. Умовами кредитного договору можливість нарахувань у такий спосіб не передбачена. Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України питання не ставилося, з цих підстав і щодо такого предмету позов не пред'являвся.

Колегія суддів відзначає також, що у контексті справи мають значення й дії кредитора, які спричинили для нього самого негативні майнові наслідки, вину боржника в яких не можна визнати встановленою. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку; якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора; боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання; боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ст. 613 ч.ч. 1-4 ЦК України).

З установлених обставин випливає, що ОСОБА_2 вживав залежних від нього заходів з метою якнайшвидшого відчуження майна для розрахунку з банком і саме позиція (бездіяльність) останнього істотно відтермінувала відчуження. У 2011 році відповідач надав позивачу всі необхідні повноваження для продажу квартири, фактично передав квартиру та права на неї у повне розпорядження кредитора, а з ухваленням судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки взагалі не мав можливості розпоряджатися квартирою, правами на неї, цим майном розпоряджався кредитор. Банк відчужив квартиру у 2015 році, тоді як за умови добросовісних дій та врахування реальних обставин і законних майнових прав та інтересів позичальника мав змогу задовольнити свої вимоги за рахунок цього нерухомого майна ще у 2011, або, принаймні, у 2012 році. У справі немає ніяких доказів, які б пояснювали дії (бездіяльність) банку протягом тривалого часу (щонайменше, з лютого 2012 року по травень 2015 року) щодо продажу квартири, вказували на неможливість такого тощо, доводили б у належний процесуальний спосіб відповідні обставини, зрештою, підтверджували б і обґрунтованість ціни відчуження.

За наведених умов, позивач не вчинив належних і зрозумілих іншій стороні дій, що випливають як із суті зобов'язання, із вимог закону, так і зі звичаїв ділового обороту щодо недопущення заподіяння шкоди іншій особі, надання своєчасної можливості належно виконати зобов'язання позичальнику. Навпаки, позичальник був позбавлений можливості здійснити належне виконання зобов'язання із розрахунку за договором шляхом або внаслідок продажу майна, натомість кредитор, не виконавши обов'язків, що їх слід було виконати саме йому, не довівши відсутності своєї вини у простроченні безпідставно пред'явив удруге позов до суду про дострокове стягнення боргу. Тож має місце прострочення кредитора, дії якого по суті мали наслідком неможливість своєчасного або в розумний після виникнення для боржника відповідних обставин строк розрахунку за договором майном або коштами, отриманими від його реалізації.

Такі дії в сукупності також із неврахуванням факту ухвалення раніше судом рішення про звернення у рахунок погашення боргу стягнення на предмет іпотеки призвели до безпідставного, штучного збільшення розміру боргу та до його невірного розрахунку по суті. Кредитор не мав належних підстав вважати позичальника винним у порушенні зобов'язання в тих межах, в яких пред'явив позов, у справі відсутні докази щодо наявності підстав для покладання на відповідача у визначених позивачем межах цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язання. З урахуванням встановленого, дій сторін, вимоги про дострокове стягнення визначеного кредитором боргу істотно та необґрунтовано порушують законні майнові права та інтереси відповідача.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач вказував на недопустимість фактичного повторного пред'явлення позову про дострокове стягнення боргу після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на неправомірні по суті дії позивача, пов'язані з реалізацією предмета іпотеки в обраний ним спосіб, відповідач зазначав, що право на дострокове стягнення боргу банк вже використав і мав усі можливості задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки (а.с. 59, 119 та ін.). Водночас виходив із того, що за таких умов, а також внаслідок відступлення відповідних прав ОСОБА_3 кредитор не має права вимоги до боржника про стягнення вказаної заборгованості. Суд першої інстанції вірно виходив із того, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.02.2012 було задоволено позов кредитора до боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок дострокового погашення боргу за кредитним договором, а відтак, банк використав право дострокового стягнення боргу. Однак, поряд із цим вірними висновком суд сприйняв і помилкову позицію відповідача в частині відсутності у банку права вимоги до боржника через відступлення певних прав ОСОБА_3

З матеріалів справи випливає, що пред'явлений до стягнення борг позивач визначив станом на 05.03.2015 і хоча договір поруки був укладений із ОСОБА_3 21.01.2015, проте, фактично передача йому майнових прав відбулася 19.05.2015 одразу після сплати ним коштів банку. Тому на визначення розміру боргу, який був зазначений позивачем, указані обставини безпосередньо не вплинули. Банк має право вимоги боргу як таке, зокрема, боргу, який вважає непогашеним з урахуванням різних обставин, і має право на відповідну правову позицію, на її обґрунтування, на пред'явлення позову тощо. Разом із цим, беручи до уваги дійсні обставини, час пред'явлення позову, дії сторін, рух коштів за договором до моменту визначення боргу та до моменту пред'явлення позову і т.ін., відповідні правова позиція банку та позов підлягають належному обґрунтуванню і доказуванню, зокрема, щодо наявності підстав для позову, для стягнення конкретного боргу залежно від встановленого. Тож відповідні питання лежать саме у площині вирішення спору по суті та доказування, а про відсутність у банку права на позов (права вимоги) не йдеться.

Втім, безвідносно до обставин, що виникли у зв'язку з відступленням ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідних прав ОСОБА_3, для задоволення позову законних підстав немає і відповідний висновок суду першої інстанції правильний по суті, справедливий та узгоджується з вимогами закону.

Відтак, оскільки суд першої інстанції повною мірою вищевикладеного не врахував, апеляцію на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 4 ЦПК України слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення судження про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в іншій частині рішення суду на підставі ст. 375 цього Кодексу слід залишити без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 6 березня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення судження про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 13 серпня 2018 року.

Судді