О К Р Е М А Д У М К А
"06" серпня 2018 р.м. Чернігів
(в порядку ч. 3 ст. 35 ЦПК України)
Апеляційний суд Чернігівської області у складі:
головуючого - судді Євстафіїва О.К.,
суддів: Бечка Є.М., Шарапової О.Л.,
за участю секретаря Кривопиші Я.О.,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,
третя особа - Деснянська селищна рада Козелецького району Чернігівської області,
суд постановив: апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 травня 2018 року - без змін.
З вирішенням справи у вищевказаний спосіб я не згоден.
Так, п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 приписує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Всі наявні у справі докази (показання допитаних апеляційним судом свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4, письмові пояснення сусідів ОСОБА_5, ОСОБА_6, висновок Деснянської селищної ради, який затверджено рішенням її виконкому від 31.07.2018 № 52, а також думка дитини ОСОБА_7) доводять, що в якнайкращих інтересах дитини суд мав визначити місце її проживання з позивачем.
Письмові пояснення ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про те, що відповідач належно виконує свої батьківські обов'язки, не є підставою для відмови у задоволенні позову, так як з цих показань не випливає, що якнайкращим інтересам дитини відповідає визначення місця її проживання з матір'ю.
Саме по собі те, що відповідач має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, що донька сторін має всі умови для проживання, виховання та розвитку, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки по справі встановлено, що до створення всіх умов для проживання, виховання та розвитку доньки сторін більшою мірою причетний позивач. Крім того, ці обставини теж не свідчать, що якнайкращим інтересам дитини відповідає визначення місця її проживання з матір'ю.
Факт проживання сторін та їхньої доньки в одній квартирі теж не є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1, так як за змістом ст. 161 СК України та інших норм права, які необхідно застосувати для врегулювання спору між сторонами, вони проживають окремо, оскільки вони мають окремі бюджети і не ведуть спільного господарства (чого не заперечує жоден з учасників справи).
Посилання суду на принцип 6 Декларації прав дитини, що прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, як на підставу відмови у задоволенні позову є неспроможним. Так, цей принцип дійсно приписує, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Але задоволення позову ОСОБА_1 не призведе до розлучення відповідача і дитини, оскільки у цьому випадку судом не буде накладено заборону на спілкування їх одне з одним, відповідач не буде звільнена від виконання своїх батьківських обов'язків відносно ОСОБА_7 і не буде позбавлена відносно неї батьківських прав. Крім того, вони продовжать проживати в одній квартирі. До того ж, ОСОБА_1 у позовній заяві прямо й конкретно зазначає, що він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача з дочкою і що він готовий зі свого боку сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері (арк. 3).
СуддяО.К. Євстафіїв