Провадження №: 2/755/2198/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представники позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - не з'явився,

третя особа - ОСОБА_3,

представники третьої особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

21 жовтня 2016 року представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1 звернулась до суд з позовом до відповідача ОСОБА_7, просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, посилалась на наступне, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, єдиною спадкоємицею якої є її онука - позивач ОСОБА_6, яка через уповноважену особу звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. До складу спадщини входить квартира АДРЕСА_4, яка згідно інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 07 вересня 2015 року зареєстрована за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м.Києва 20 лютого 1994 року. Проте, 30 вересня 2015 року нотаріусом було повідомлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником квартири зазначена ОСОБА_3, у якої право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 08 серпня 2015 року. Із зазначеного договору вбачається, що ОСОБА_3 придбала квартиру в ОСОБА_7, яким право власності набуто на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Рябікіною А.А. Згідно цього договору, продавцем квартири була ОСОБА_8, однак такий договір нею ніколи не укладався. В даному договорі є посилання на свідоцтво про право власності на житло від 20 квітня 1998 року, хоча в дійсності свідоцтво на дану квартиру видане 20 лютого 1994 року. Крім того, в договорі не зазначено, що співвласник ОСОБА_9 дав згоду на відчуження квартири, яка є об'єктом спільної сумісної власності, також підпис ОСОБА_8 на договорі не відповідає зразку її підпису в паспорті, що у сукупності наведених обставин, на думку позивача, свідчать про те, що договір від 02 лютого 2010 року було укладено не ОСОБА_8, що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 09 листопада 2016 року відкрито провадження у цивільній справі. (т.1 а.с.24)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 12 квітня 2017 року у цивільній справі призначено судово-технічну експертизу та зупиненню провадження у справі. (т.2 а.с.194-196)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 18 травня 2018 року відновлено провадження у цивільній справі. (т.2 а.с.218)

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Представники позивача - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та додаткових пояснень, які долучено до справи (т.1 а.с.58-59), пояснили, що квартира АДРЕСА_4, перебувала в спільній власності подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане Дніпровською районною державною адміністрацією м.Києва 20 лютого 1994 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 помер, після його смерті ОСОБА_8 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право власності на спадкове майно не отримала. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, єдина її спадкоємиця - онука, якою є позивач, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 07 вересня 2015 року до нотаріальної контори надійшла інформаційна довідка, згідно якої квартира АДРЕСА_5 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло. Представником ОСОБА_6 було замовлено звіт про незалежну оцінку вартості квартири. Оскільки представник позивача не могла потрапити до квартири, вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, подала заяву до прокуратури щодо неправомірного заволодіння квартирою, за результатами розгляду якої до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення, відзив на позов) не скористався.

Третя особа ОСОБА_3 та її представники - ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити. Представник ОСОБА_4 подав письмові заперечення проти позову, долучені до матеріалів справи (т.1 а.с.47-48), в яких зазначив, що 08 серпня ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_4. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом. Право власності ОСОБА_3 зареєстровано в передбаченому законом порядку, вона зареєструвала за даною адресою своє місце проживання та заселилася до квартири. Але, в її відсутність до квартири вселилися невідомі особи, повідомили, що вони представники спадкоємця - власниці квартири та замінили замки у вхідних дверях, після цього ОСОБА_3 неодноразово зверталася за захистом своїх прав до правоохоронних органів. Третя особа ОСОБА_3 вважає, що є добросовісним набувачем квартири, яка не знала та не могла знати, що придбала майна в особи, яка не мала права його відчужувати.

Також, представником третьої особи ОСОБА_4 подані письмові пояснення, долучені до матеріалів справи (т.1 а.с.73), в яких зазначено, що, маючи намір придбати для себе житло, ОСОБА_3, здійснюючи пошук варіантів, дізналася про продаж спірної квартири через оголошення в Інтернеті в липня 2015 року, вартість квартири була нижча за ринкові ціни. Власником квартири представився чоловік, який показав квартиру, та повідомив, що виникла необхідність терміново продати квартиру, нотаріус для посвідчення договору купівлі-продажу квартири був обраний цим чоловіком. Нотаріусом було повідомлено, що документи на квартиру в порядку, тому ОСОБА_3 без сумніву було укладено договір купівлі-продажу. Однак у 20-х числах серпня 2015 року вона не змогла потрапити до квартири, оскільки в ній були замінені вхідні двері та замки, така ситуація відбувалась неодноразово, однак ОСОБА_3 в'їхала до квартири та проживала в ній, однак була вимушена тимчасово з'їхати з квартири через телефонні дзвінки та стрес. В липні 2016 року ОСОБА_3 знову виявила заміну замків на дверях, тому вирішила продати квартиру, однак на цей час вже був накладений арешт на квартиру.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 27 липня 1955 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (т.1 а.с.60, т.2 а.с.99)

За життя, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_4, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Дніпровською районною державною адміністрацією від 20 лютого 1994 року. (т.1 а.с.4-5, т.2 а.с.104зворот - 105)

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві ІНФОРМАЦІЯ_2 року (актовий запис за №778). (т.2 а.с.96)

У встановлений законом строк ОСОБА_8 звернулася до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_9 (т.2. а.с.95) та нотаріусом було заведено спадкову справу. (т.2 а.с.94-109)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, видане Відділом реєстрації смерті у м.Києві 16 грудня 2014 року ( актовий запис за №17661). (т.2 а.с.9)

У встановлений законом строк позивач ОСОБА_6 звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 (т.2 а.с.8) та нотаріусом 17 грудня 2014 року було заведено спадкову справу. (т.2 а.с.172)

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За положеннями ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 3 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець з заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, а відповідно до ч. 5 цієї ж статті, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями ст. 215-235 Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 215 Цивільного кодексу України внормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з предмету позову, позивач просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_4.

Як убачається з даних, які викладено в Інформаційній довідці Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 02 жовтня 2013 року, наявної в матеріалах спадкової справи №02-14, заведеної 11 грудня 2010 року щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9, згідно з даними бюро квартира АДРЕСА_1, на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_8, ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 20 лютого 1994 року, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 14 березня 1994 року, в книзі д. 126-250 за реєстровим №245. (т.2 а.с.107)

Інформаційна довідка аналогічного змісту видана Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 07 вересня 2015 року на запит Першої київської державної нотаріальної контори в межах спадкової справи №1506/2014, заведеної 17 грудня 2014 року щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8. (т.1 а.с.12, т.2 а.с.112)

Матеріали спадкової справи №02-14, заведеної 11 грудня 2010 року щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 (т.2 а.с.94-109) не містять інформації про видачу ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину.

Як убачається з наявних у справі доказів, 02 лютого 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець ОСОБА_8 продала, а покупець ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А. та зареєстровано в реєстрі за №73.

Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі від 10 лютого 2010 року, вказана квартира була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_7 (т.1 а.с.6-7)

За інформацією, яка викладена у листі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рябикіної А.А. від 15 липня 2016 року та 21 січня 2017 року, остання повідомила, що ОСОБА_8 за вчиненням нотаріальної дії до неї не зверталась, 02 лютого 2010 року за реєстровим №73 був посвідчений договір купівлі-продажу, який не пов`язаний з квартирою АДРЕСА_6. (т.1. а.с.17, 56)

В той же час, 08 серпня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_7 продав, а покупець ОСОБА_3 купила трьохкімнатну квартиру, житловою площею 41,2кв.м., загальною площею 68,5кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3. (т.1 а.с.8-11).

За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів.

Відповідно до положень частини першої статті 103 Цивільного процесуального кодексу України суд призначає експертизу за сукупності таких умов: для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами(стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

12 квітня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення судово-технічної експертизи, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На розгляд експерта поставити наступні питання:

- яким способом нанесений відтиск печатки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рябикіної А.А. на нотаріальному бланку серії ВМК №686382 на якому надрукований текст Договору купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А., зареєстрований в реєстрі за №73;

- чи виготовлено елементи нотаріального бланку серії ВМК №686382 (герби України в верхній та нижній частині, орнамент по периметру, водяні знаки, напис «Міністерство юстиції України», знак голограми) шляхом монтажу за допомогою комп'ютерної або копіювально-розмножувальної техніки;

- чи відповідає даний нотаріальний бланк серії ВМК №686382 за своїми характеристиками аналогічним нотаріальним бланкам, що виготовляються на замовлення міністерства юстиції України.

Згідно Висновку судово-технічної експертизи документів №4019/4020/18-33 від 05 травня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, наданий на виконання ухвали суду, встановлено, що відтиск печатки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рябикіної А.А. на нотаріальному бланку серії ВМК №686382, на якому надрукований текст Договору купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіної А.А., зареєстрований в реєстрі за №73, нанесений за допомогою рельєфного кліше.

Нотаріальний бланк серії ВМК №686382, в якому: - елементи орнаменту, герб України на лицевій та зворотній сторонах аркушу, напис «Міністерство юстиції України», знаки позначення вихідних даних поліграфічного підприємства, нанесені за допомогою знакосинтезуючого пристрою із струменево-крапельним способом друку, а не способом офсетного (плоского друку), який використовується при виготовленні вказаних елементів бланку; - всі голографічні елементи нанесені шляхом наклеювання їх на документ, а не способом гарячого тиснення фольгою; - елементи серії і номеру бланку виконані за допомогою знакосинтезуючого пристрою - кольорового лазерного принтера, а не способом високого друку, за своїми характеристиками не відповідає аналогічним нотаріальним бланкам, які виготовлялись на замовлення Міністерства юстиції України, а виготовлений шляхом монтажу за допомогою комп'ютерної і копіювально-розмножувальної техніки. (т.2 а.с.210-217).

За фактом ймовірного заволодіння квартирою АДРЕСА_6, з підробленням правовстановлюючих документів Прокуратурою Дніпровського району міста Києва 01 жовтня 2015 року до ЄРДР були внесені відомості про злочин та розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 358 КК України. (т.1 а.с.69, 72)

Під формою правочину слід розуміти спосіб вираження волі сторін на його вчинення.

Угоди мають вольовий характер, який виявляється в бажанні осіб встановити права і прийняти обов'язки з метою досягнення певного результату, що випливає зі змісту ст. 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 655 Цивільного кодексу України зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України).

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

При цьому, згідно ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально.

Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент укладення правочину. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 2 та 3 ст.209 ЦК України визначено, що нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Проаналізувавши вищезазначені обставини справи та норми законодавства України, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно заявлено вимоги щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 датований 02 лютого 2010 року, оскільки нотаріальний бланк, на якому надрукований даний правочин за своїми характеристиками не відповідає аналогічним нотаріальним бланкам, які виготовлялись на замовлення Міністерства юстиції України, а виготовлений шляхом монтажу за допомогою комп'ютерної і копіювально-розмножувальної техніки, нотаріус, який вказаний на бланку, як особа, що посвідчила даний правочин, нотаріальної дії за участю вказаної в тексті договору особи - ОСОБА_8, не вчиняла, текст правочину містить невідповідність даних, які викладено у документі, що встановлює право власності останньої та ОСОБА_9, а докази переходу права власності від нього до ОСОБА_8 відсутні.

Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючисьст.ст.1, 3, 12, 13, 15, 16, 203, 209, 215, 216, 220, 236, 334, 640, 655-657, 1216, 1218, 1220, 1223, 1268 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною Аллою Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за №73.

Відповідно до положень ч.1 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я