Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 454/914/16-ц

провадження № 61-35542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - Фермерське господарство «Бурка В. В.»,

відповідач - Держава України в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В. В.» на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року у складі судді Струс Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року Фермерське господарство «Бурка В. В.» (далі - ФГ «Бурка В. В.») звернулося до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалю Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року касаційну скаргу ФГ «Бурка В. В.» залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року залишено без змін. ФГ «Бурка В. В.» вказувало, що дії посадових осіб Вищого адміністративного суду України при розгляді його касаційної скарги є незаконними, зокрема, порушено строк розгляду касаційної скарги, тому йому завдано моральну шкоду.

На підставі викладеного ФГ «Бурка В. В.» просило стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 1 000 000 грн моральної шкоди.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено, у чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не вказано, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ФГ «Бурка В. В.», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної правової оцінки доводам позовної заяви, не звернули уваги на незаконні дії суду адміністративної юрисдикції, яка виявилася у неналежному розгляді його позовних вимог. Вказує, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставин справи та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

19 жовтня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що ухвалю Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року касаційну скаргу ФГ «Бурка В. В.» залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2013 року залишено без змін.

ФГ «Бурка В. В.» звернулося до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн у зв'язку з неправомірними діями Вищого адміністративного суду України під час розгляду касаційної скарги.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтями 1, 12 ГПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право юридичної особи на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГК України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Спори, що виникають між юридичними особами та Державною казначейською службою України при реалізації ними своїх повноважень, за своїм суб'єктним складом підвідомчі господарським судам.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб'єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб'єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України.

Зазначений правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц, провадження № 14-60цс18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ФГ «БуркаВ. В.», суди не надали оцінки тому, що господарство заявило вимогу до Держави України в особі Державної казначейської служби України (яка є юридичною особою) лише про відшкодування моральної шкоди, така вимога не об'єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом на нього поширюється дія статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В. В.» задовольнити частково.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Фермерського господарства «Бурка В. В.» до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди закрити.

Повідомити Фермерському господарству «Бурка В. В.», що розгляд його справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

З моменту прийняття постанови заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2017 року втрачають законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик