Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 204/7466/16

провадження № 61-27063св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Третя дніпровська державна нотаріальна контора,

третя особа - ОСОБА_5,

представник третьої особи - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада

2017 року в складі судді Самсонової В. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року в складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори, третя особа - ОСОБА_5, про припинення дії, яка порушує право на спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2009 року за заявою ОСОБА_7 про прийняття спадщини за заповітом Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу

№ 1000/2009 на майно рідного брата її матері ОСОБА_8, який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після прийняття 12 травня 2010 року спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_8, її мати ОСОБА_9 оскаржувала в судовому порядку дійсність заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К. С.

04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, який ОСОБА_7 надала нотаріальній конторі, а також право ОСОБА_7 на спадщину (усунення ОСОБА_7 від права на спадкування). ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. За своє життя вона залишила два заповіти, один із яких на ім'я ОСОБА_5, яка зараз претендує на отримання спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла її мати ОСОБА_9, а

25 лютого 2016 року за її заявою про прийняття спадщини відповідачем заведено спадкову справу № 122/2016 на майно ОСОБА_9 Її мати ОСОБА_9 і вона сама не відмовлялися від спадщини. Заповіт за реєстром № 3-1822 виконаний на бланку, який містить зображення гербу неіснуючої на той час держави та має символіку тоталітарного режиму. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8, є її мати ОСОБА_9, яка вже померла, право на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_8, переходить спадкодавцю ОСОБА_9 Проте, відповідачем в особі державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л. В. не визнається її право на спадщину, що залишилася після рідного брата її матері. Державний нотаріус Крупська Л. В., яка веде спадкову справу № 1000/2009, посилається на наявність заповіту за реєстром № 3-1822. Вважала, що цей заповіт не може не використовуватися, оскільки був засвідчений за 20 років до прийняття закону. Державний нотаріус Крупська Л. В. пов'язує обов'язковість використання заповіту за реєстром № 3-1822 з тим, що судами ще не визнано недійсність заповіту. Таким чином, незаконні дії відповідача в особі державного нотаріуса Крупської Л. В., які полягають у використанні заповіту за реєстром № 3-1822 документом, що був виданий державною нотаріальною конторою після 1991 року і використання якого прямо заборонено законом, перешкоджає їй отримати спадщину після смерті її дядька.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд: припинити дії Третьої дніпровської державної нотаріальної контори, які полягають у використанні заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К. С. 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, і порушують право позивача на спадщину, що залишилася після смерті її матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, в частині майна, що належало її рідному братові ОСОБА_8, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року, шляхом заборони використовувати заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори

Саплахіді К. С. 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, і який складено від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_7, і заборони видавати свідоцтво про право на спадщину на майно, яке належало ОСОБА_8, спадкоємцям ОСОБА_7, у тому числі її спадкоємиці ОСОБА_5; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 28 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що Закон України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» набув чинності

21 травня 2015 року, проте закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому вказаний Закон не може застосовуватися до заповіту, який був складений та посвідчений у 1995 році.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права.

У червні 2018 року Третя дніпровська державної нотаріальна контораподала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, актовий запис від 23 листопада 2009 року № 8131.

Також встановлено, що 04 липня 1995 року ОСОБА_8 склав заповіт згідно з яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, він заповідає ОСОБА_7 Заповіт посвідчено Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за № 3-1822.

26 листопада 2009 року ОСОБА_7 звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на її ім'я.

На підставі указаної заяви ОСОБА_7, державним нотаріусом зареєстровано відповідну спадкову справу за № 1000/2009.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частини першої, другої, третьої статті 1247 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, обґрунтовано вважав, що законних підстав для припинення дій нотаріуса, які полягають у використанні заповіту від 04 липня 1995 року немає, а тому дійшов правильного висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 28 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є.Червинська