Постанова

Іменем України

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 461/9939/15-ц

провадження № 61-24640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - Львівське комунальне підприємство «Снопківське», відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 березня 2016 року у складі судді Котельви К. О. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 27 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року Львівське комунальне підприємство «Снопківське» (далі - Львівське КП «Снопківське») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що квартира № 8 у будинку № 53 на вулиці Тютюнників у місті Львові перебуває на балансі Львівського КП «Снопківське», у якій зареєстровані та проживають ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Позивач вказував, що у період з січня 2012 року по липень 2015 року відповідачі частково не сплачували витрати за теплопостачання належної їм квартири, у зв'язку з чим станом на 01 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 22 770,94 грн, яку відповідачі сплачувати у добровільному порядку відмовилися.

Посилаючись на вищевказане, Львівське КП «Снопківське» просило суд стягнути з останніх у солідарному порядку на свою користь заборгованість за надані комунальні послуги з теплопостачання у розмірі 22 770,94 грн.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 25 березня 2016 року позов Львівського КП «Снопківське» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7 на користь Львівського КП «Снопківське» 22 770,94 грн заборгованості за спожиті комунальні послуги.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 березня 2016 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, у зв'язку з чим суди правомірно стягнули заборгованість за спожиті комунальні послуги з теплопостачання у вказаному розмірі.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, визначеної для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги, як на підставу для відмови у позові. Отже, судові рішення є такими, що не ґрунтуються на законі та ухвалені з порушенням норма матеріального та процесуального права.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 також з 24 жовтня 1991 року у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Вказаний будинок перебуває на балансі Львівського КП «Снопківське» до вказаної квартири під'єднано централізоване опалення.

01 жовтня 2012 року між Львівського КП «Снопківське» та Львівське МКП «Львівтеплоенерго» укладено договір про постачання теплової енергії у гарячій воді. Отже, нарахування відповідачам оплати за теплопостачання здійснювалося відповідно до умов вказаної договору.

Відповідно до частини першої статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно зі статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Частиною третьою статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі не здійснювали оплату комунальних послуг з постачання централізованого опалення до вказаної квартири, внаслідок чого утворилась заборгованість за надані послуги.

Встановивши, що позивач неодноразово (у межах визначеного законом для даних правовідносин трирічного строку позовної давності) звертався до суду із заявами про видачу судового наказу та позовом, в яких ставив питання про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за житлово-комунальні послуги у відповідних розмірах залежно від утвореної заборгованості на певну дату, та врахувавши, що позовна давність у даному конкретному випадку неодноразово переривалася, а тому не вважається пропущеною, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, визначеної для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, які перевірені належними доказами, отже, підстав для скасування судових рішень, у зв'язку із спливом позовної давності, немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. М. Сімоненко