Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 5 288, 79 грн надміру виплачені кошти щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання на рахунок Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. /а.с. 161-166/

Досліджуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції вважав позов обґрунтованим, з підстав неповідомлення відповідачем про наявність у нього житлового приміщення, надійшовши висновку про те, що Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, останньому було безпідставно виплачено 5288 грн. 79 коп. за період з 17.11.2014 року по 16.05.2015 року включно, що підтверджується довідкою Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 22.08.2017 року № 12/1726-08.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на те, що позивачем не доведено недобросовісність його дій при зверненні із заявою про надання щомісячної адресної допомоги, заява заповнювалася на наданому уповноваженою особою бланку, мала друковану форму, в якій не було зазначено про необхідність внесення відомостей щодо наявності в нього іншого житла на території України, що перебувало з 2008 року в його власності у розмірі 1/5 частки квартири.

Переглядаючи рішення суду в апеляційному порядку, Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Прокопчук Н.О. та Саліхова В.В. не у повній мірі погодилась з висновком суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції скасувала, у задоволенні позову відмовила.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ЦПК України, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Так, колегією суддів наголошено на тому, що із змісту поданої відповідачем 17.11.2014 року заяви, заповненої ним на печатному бланку, виданому працівниками позивача, убачається, що в ній відсутня графа стосовно зобов'язання вказати про наявність у будь-кого з членів родини у володінні, в регіонах інших, ніж тимчасово окупована територія України, іншого житла /а.с.16/ і позивачем відповідні перевірки, що є його обов'язком, не проводилися, а відтак не можна дійти беззаперечного висновку про недобросовісність дій відповідача щодо неповідомлення позивача про наявність у нього у власності 1/5 частини квартири у Тернопільській області.

З огляду на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження недобросовісності набувача, колегія дійшла висновку, що відсутні підстави для стягнення з останнього виплаченої йому за рішенням Управління допомоги за період з 17.11.2014 року по 16.05 2015 року у розмірі 5 288.79 грн.

З таким висновком не можу погодитись, зважаючи на таке.

Механізм надання тимчасової державної допомоги переміщеним особам на проживання регламентує Порядок призначення та виплати щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 5 Порядку, в редакції на момент звернення від 23.10.2014 р., для отримання грошової допомоги уповноважений представник сім'ї звертається до уповноваженого органу за фактичним місцем проживання (перебування) з відповідною заявою та пред'являє паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу, та довідки всіх членів сім'ї про взяття на облік осіб, які переміщуються.

У заяві зазначаються відомості про всіх членів сім'ї, які претендують на отримання грошової допомоги, зокрема, і про наявність у будь-кого з членів сім'ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Відповідно до п. 6. Порядку, грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім'ї має у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Таким чином, звертаючись за грошовою допомогою, ОСОБА_1 повинен був бути обізнаним щодо законодавчого регулювання, оскільки акт, яким передбачена така допомога публічно опублікований та доведений до кола осіб, яких це стосується.

Так, Мінсоцполітики направлено листа від 08.10.2014 р. про організацію роботи з внутрішньо переміщеними особами /а.с. 141-144/, в якому роз'яснено, що призначення та виплата грошової допомоги здійснюється за заявою рекомендованої форми, у відповідності до додатка /а.с. 145/, в якому наявна графа щодо підтвердження або не підтвердження відомостей про наявність у будь-кого з членів сім'ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Відповідно до поданої ОСОБА_1 заяви від 17.11.2014 р. /а.с.16/ в ній відсутні графи для відомостей про наявність чи відсутність житла, разом з тим, в ній також наявне застереження про те, що він зобов'язується повідомляти уповноваженому органу про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

На момент звернення, ОСОБА_1 достеменно знав про наявність у нього на праві приватної спільної часткової власності з 17.07.2008 р. 1/5 квартири АДРЕСА_1. / а.с. 21 зворот/

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що не відбулось зміни обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, оскільки ОСОБА_1 взагалі не було повідомлено про такі обставини, що свідчить про недобросовісність його поведінки.

Вважаю, що доводи апеляційної скарги в частині помилки співробітників Управління або їх недбале ставлення до виконання службових обов'язків шляхом не приведення форми бланку заяви у відповідності до вимог Порядку, не заслуговують на увагу, оскільки є окремою підставою позову та не заявлялись ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

Крім того, колегією суддів помилково здійснено висновок про те, що уповноважені особи були наділені правом перевірки достовірності відомостей і ним не скористались, оскільки доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Управління отримало на початку 2016 року, тому перевірка проводилась при наступному звернення ОСОБА_1 по заяві від 19.06.2017 р. /а.с. 98/, про що йому повідомлено листом від 20.12.2017 р.

Також, окрім висловленого, слід зазначити про те, що у аналогічній категорії справ висловлена правова позиція Верховним Судом у справі № 541/1243/17, провадження № 61-1023св18 від 25.07.2018 р., за якою аналогічні вимоги, заявлені про стягнення безпідставно виплачених коштів щомісячної адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі, на оплату житлово-комунальних послуг, які були виплачені у зв'язку з недобросовісністю дій такої особи, підлягають задоволенню, відповідно до правил ст. 1215 ЦК України, якою передбачено неповернення безпідставно отриманої допомоги тільки за відсутності недобросовісності з боку набувача.

Окрім того, необхідно наголосити на тому, що соціальне забезпечення та захист державою надається людині, яка потрапила в скрутне становище і не може самостійно з нього вийти. В такому разі вона може звернутись по допомогу до відповідних інстанцій і розраховувати на соціальний захист (соціальні виплати, соціальні послуги) в обсязі, достатньому для подолання проблем, що зумовили звернення по допомогу. Особливістю соціальних програм, заснованих на принципі допомоги, є необхідність перевірки нужденності бенефіціара, з метою підтвердження або спростування його права на отримання допомоги. Така перевірка дозволяє визначити характер проблеми і необхідний обсяг допомоги, а також запобігає зловживанню доступними в суспільстві програмами соціального захисту зі сторони окремих несумлінних осіб.

Таким чином, прояв надмірного формалізму при розгляді даної справи колегією суддів, що проявився в утвердженні думки відповідача про те, що в разі не зазначення графи для повідомлення про наявність житла, про таку інформацію органи соціального захисту не потрібно повідомляти, нівелює саму суть соціальної допомоги, призначеної саме з метою адресної компенсації втрати житла переміщеними особами.

Таким чином, враховуючи викладене, вважаю, що рішення суду першої інстанції скасоване колегією суддів у складі суддів Прокопчук Н.О. та Саліховим В.В. безпідставно, та підлягає залишенню без змін.

Повний текст окремої думки виготовлено 13.08.2018 р.

Суддя Апеляційного суду м. Києва Лапчевська О.Ф.