Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 643/1510/17

провадження № 61-11858св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року у складі судді Харченко А. М. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2018 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_5, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 у розмірі 9 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 3 838,05 грн та витрати на ортодонтичні послуги у розмірі 4 210 польських злотих, що станом на 23 червня 2017 року становить28 222,00 грн за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення суду.

В обґрунтування позову зазначала, що з 08 грудня 2003 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 28 листопада 2012 року між сторонами укладено договір про сплату аліментів на дитину та про визначення місця проживання дитини та порядку здійснення батьківських прав та виконання обов'язків(далі - Договір) згідно з яким ОСОБА_6 проживає із матірю, а батько сплачує аліменти щомісячно у розмірі 1 000,00 грн і несе додаткові витрати на сина у розмірі, погодженому сторонами. 04 лютого 2013 року рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами розірвано. Згідно з пунктом 5.8 Договору відповідач зобов'язанийсплачувати аліменти, починаючи з дати набуття чинності рішення суду про припинення шлюбу, тобто з 11 лютого 2013 року. У відповідача утворилася заборгованість зі сплати аліментів за вересень 2013, червень 2014, серпень 2014 року, вересень 2014 року, листопад 2014 року, квітень 2015 року, вересень 2015 року, листопад 2015 року, січень-лютий 2016 року, квітень-травень 2016 року, серпень 2016 року та жовтень-листопад 2016 року, що складає 15 000,00 грн та підтверджено виписками за вказані періоди з банківського рахунку № НОМЕР_1. Відповідно до абзацу 2 пункту 3.1 Договору при знеціненні грошей ця сума збільшується на відповідний відсоток інфляції. Сума інфляційних втрат за розрахунком становить 3 838,05 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4заборгованість за аліментами на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, у розмірі 9 000,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 838,05 грн, а всього 12 838,05 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 додаткові витрати на ортодонтичні послуги у розмірі 4 120 польських злотих, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення - 10 листопада 2017 року, становить 30 051,28 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю позову, оскільки відповідач зобов'язаний надавати допомогу на утримання дитини відповідно до норм сімейного законодавства.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2018 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року змінено. Зменшено розмір стягнутих з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 додаткових витрат на дитину ОСОБА_6 до 15 000,00 грн. В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що необхідність отримання дитиною ортодонтичних послуг саме у Польщі, зі сплатою їх у зазначеній сумі у злотих, належним чином не підтверджено. До суду надано план ортодонтичного лікування від 13 листопада 2015 року, в якому зазначено тривалість лікування у два роки. ОСОБА_4 не надано доказів того, що позивач проживає з дитиною у Польщі і потребує медичної допомоги саме там, оскільки позивач проживає разом з дитиною в Україні.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, яким встановити заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 2 000,00 грн.

23 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5

У травні2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що до вимог про стягнення інфляційних втрат застосовується загальний трирічний строк позовної давності.

Наданий позивачем кошторис витрат на лікування дитини та необхідність у ортодонтичних послуг складено 13 листопада 2015 року, тому строк лікування у два роки сплинув, що свідчить про втрату необхідності у такому лікуванні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матір'ю.

28 листопада 2012 року між сторонами укладено та нотаріально посвідчено Договір, згідно з яким син ОСОБА_6 проживає із матір'ю, а батько сплачує аліменти щомісячно у розмірі 1 000,00 грн та несе додаткові витрати на сина у розмірі, погодженому сторонами (а. с. 10-11).

04 лютого 2013 року рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами розірвано (а. с. 12).

Згідно з пунктом 5.8. Договору, відповідач зобов'язується сплачувати аліменти починаючи з дати набуття чинності рішення суду про припинення шлюбу, тобто з 11 лютого 2013 року. Відповідач почав сплачувати аліменти, починаючи з лютого безпосередньо позивачу готівкою, а після відкриття банківського рахунку № НОМЕР_1 на вказаний рахунок.

У ОСОБА_5 утворилася заборгованість зі сплати аліментів за вересень 2013 року, червень 2014, серпень 2014 року, вересень 2014 року, листопад 2014 року, квітень 2015 року, вересень 2015 року, листопад 2015 року, січень-лютий 2016 року, квітень-травень 2016 року, серпень 2016 року та жовтень-листопад 2016 року, що у сумі складає 15 000,00 грн та підтверджується виписками за вказані періоди з банківського рахунку № НОМЕР_1.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3.1. вказаного договору при знеціненні грошей ця сума збільшується на відповідний відсоток інфляції. Сума інфляційних втрат за період з 27вересня 2013 року по 10 січня 2017 року становить: 925,28 + 706,84 + 686,54 + 639,01 + 570,75 + 78,78 + 71,56 + 54,62 + 58,85+ 12,92+11,90 + 18,00 = 3 838,05 грн (а. с. 5-7).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 та 19 вересня 2016 року відповідач здійснив платежі за поточний місяць (вересень) та наступний (жовтень), а 05 та 12 грудня 2016 року здійснив розрахунок за попередній місяць (листопад) та поточний (грудень), тому сума основного боргу складає: 15 000,00 - 6 000,00 = 9 000,00 грн.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що відповідач зобов'язаний брати участь у витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, тому суди дійшли висновку, що особливими обставинами є витрати на ортодонтичні послуги для неповнолітнього ОСОБА_6, які підтверджуються кошторисом на ортодонтичні послуги, які понесе позивач, оскільки відповідно до пункту 2.1 Договору ОСОБА_6 проживає разом із матір'ю (а. с. 22-24).

Відповідно достатті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з статтею 187 СК України можливо відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника або одержувача аліментів.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з частиною четвертою статті 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_5 щодо пропуску загального трирічного строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат з огляду на таке.

Згідно з положеннями статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

З огляду на вказані положення СК України, позовна давність до вимог про стягнення аліментів з урахуванням інфляційних втрат, стягнення яких передбачено укладеним між сторонами Договором, не застосовується.

Відповідно дочастини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу в межах доводів, зауважує, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про настання особливих обставин, викликаних необхідними витратами на ортодонтичні послуги для неповнолітнього ОСОБА_6, які підтверджено кошторисом на ортодонтичні послуги та які поніс позивач, оскільки відповідно до пункту 2.1. Договору ОСОБА_6 проживає разом із матір'ю (а. с. 22-24). Оскільки сума витарт складає 8 240 польських злотих, тому 1/2 частина складає 4 120 польських злотих, які відповідач зобов'язаний понести як додаткові витрати на дитину, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 листопада 2017 року становить 7 294,00 грн.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у відповідача утворилася заборгованість зі сплати аліментів за вересень 2013, червень 2014, серпень 2014 року, вересень 2014 року, листопад 2014 року, квітень 2015 року, вересень 2015 року, листопад 2015 року, січень-лютий 2016 року, квітень-травень 2016 року, серпень 2016 року та жовтень-листопад 2016 року. Відповідно до абзацу 2 пункту 3.1. Договору при знеціненні грошей ця сума збільшується на відповідний відсоток інфляції. Сума інфляційних втрат за період з 27 вересня 2013 року - 10 січня 2017 року складає: 925,28 + 706,84 + 686,54 + 639,01 + 570,75 + 78,78 + 71,56 + 54,62 + 58,85+ 12,92+11,90 + 18,00 = 3 838,05 грн (а. с. 5-7).

Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи, оцінювати докази та перевіряє судові рішення у касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року № 836 є необґрунтованими, оскільки стягнення інфляційних втрат врегульовано абзацом 2 пункту 3.1. укладеного між сторонами Договору, відповідно до якого при знеціненні грошей ця сума збільшується на відповідний відсоток інфляції.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи, умови Договору від 28 листопада 2012 року та положень закону, Верховний Суд дійшов висновку, що суди апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову, а доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_5 із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року у незмінній частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик