ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2412/18 Справа № 180/463/18 Суддя у 1-й інстанції - Нанічкіна Н.М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 липня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2018 року АТ КБ ПриватБанк звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Позов мотивований тим, відповідно до укладеного договору № б/н від 17 березня 2008 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою ОСОБА_2 прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. 29 грудня 2016 року ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1. 22 серпня 2017 року позивачем було отримано відповідь Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, в якій зазначалося, що спадкоємці померлого із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Таким чином, відповідачка прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобовязання померлого позичальника. Спадкування обовязків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як відповідачка не відмовилася від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Станом на день смерті ОСОБА_2 29 грудня 2016 року загальна заборгованість за кредитним договором складала 9523,68 грн.. 28 грудня 2017 року до спадкоємця ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якого позивач предявив свої вимоги, але заборгованість по кредиту не погашена, тому банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в розмірі 9523,68 грн..

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 липня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк .

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке (рухоме, нерухоме) майно чи право на таке майно, що відповідачка отримала у спадщину та може за його рахунок задовольнити вимоги позивача.

В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1, а тому саме вона повинна відповідати за зобов'язаннями померлого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 липня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з доведеності факту, що спадкодавцю за життя належало будь-яке (рухоме, нерухоме) майно чи право на таке майно, що відповідачка отримала у спадщину та може за його рахунок задовольнити вимоги позивача.

З вказаним висновком погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, в позовній заяві Банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17 березня 2008 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою ОСОБА_2 прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором.

Разом з позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» надав розрахунок заборгованості за договором б/н від 17 березня 2008 року, тоді як даний договір в матеріалах справи відсутній.

В матеріалах справи міститься лише Заява ОСОБА_2, з якої простежується, що останній виявив бажання отримати на своє ім'я картку з кредитним лімітом 500,00 грн., а не 5000,00 грн. як зазначає Банк у своєму позові і вона датована 21 квітня 2008 року, а не 17 березня 2008 року.

При цьому, наданий позивачем ОСОБА_3 з Умов та правил надання банківських послуг, в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті, який підписаний лише Головою Правління Банку ОСОБА_4 та вказана вище Заява, виключають реальну можливість стягнення за нею заборгованості, оскільки в розумінні положення ст. 626 ЦК України не є договором, а тому за вказаними документами виключається реальна можливість стягнення будь-яких коштів.

Інших доказів того, що 17 березня 2008 року ОСОБА_2 видавалась кредитна картка, банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Дослідивши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, колегія суддів вважає, що жоден із наданих позивачем доказів не містить ні підтвердження факту надання відповідачеві в березні 2008 року кредитних коштів в сумі 5000,00 грн., ні факту видачі йому відповідного платіжно-кредитного інструменту (платіжної картки), про що стверджував позивач.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем факту видачі банком 17 березня 2008 року і отримання позичальником вказаної в позовній заяві кредитної картки.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ,- зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На зазначене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі обставини справи не встановив, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення неправомірного рішення, яке підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія наголошує, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з іншим позовом, за іншим обґрунтуванням.

Враховуючи зазначені норми закону, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, в зв'язку із чим оскаржуване рішення як таке, що ухвалене у порушення вимог матеріального та процесуального права підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 02 липня 2018 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

В задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_5