Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 496/310/16-ц

провадження № 61-19938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Степанова Інеса Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 липня 2016 року у складі судді Трушиної О. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Короткова В. Д., Гончаренко В. М., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Степанової І. А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 02 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_5 за письмовою згодою дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_7, укладений договір позики грошових коштів на суму 83 360,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І. А. На підставі того, що ОСОБА_5 вважав, що він (позивач) нібито прострочив виконання договору, він звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу виконавчого напису на підставі договору позики грошових коштів. Нотаріус Одеського міського нотаріального округу Степанова І. А. всупереч вимогам чинного законодавства видала виконавчий напис від 29 січня 2013 року. У виконавчому написі від 29 січня 2013 року зазначено строк стягнення із 02 серпня 2012 року по 02 серпня 2014 року, тобто він виданий фактично на майбутнє. Крім того, у заяві-вимозі про витребування заборгованості зазначена одна сума грошових коштів - 3 472,00 грн, а у самому виконавчому написі - 84 193,60 грн. Вимоги від ОСОБА_5 про сплату ним достроково всієї суми грошових коштів за договором позики від 02 серпня 2012 року він не отримував.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 липня 2016 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відсутні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 липня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що нотаріусу не наданий повний пакет документів, а тому приватний нотаріус не могла бути впевнена у безспірності заборгованості без фінансових документів, які підтверджують наявну заборгованість, а отже, у цій ситуації не мала права здійснювати виконавчий напис. Крім того, матеріали справи не містять доказів про повернення всієї суми боргу, а тому це є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 02 серпня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 отримав у власність 83 360,00 грн, що на момент укладення договору є еквівалентом

10 292,00 доларів США, строком на два роки до 02 серпня 2014 року, та зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів без сплати процентів за користування грошовими коштами на умовах, визначених договором.

Пунктом 3 договору передбачено, що позичальник зобов'язується повертати грошові кошти щомісяця в рівних частинах починаючи із 02 вересня 2012 року до кінцевого дня повернення позики. Внаслідок порушення ОСОБА_4 умов цього пункту договору станом на 02 грудня 2012 року виникла заборгованість у сумі 3 474,00 грн.

Згідно із пунктами 6, 8 договору в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, без сплати процентів відповідно до умов цього договору, до дня повернення позики. При вимозі позикодавця повернути достроково позичену суму грошей, позикодавець повинен попередити про це позичальника за 30 днів.

13 грудня 2012 року відповідач звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Степанової І. А. із заявою щодо попередження

ОСОБА_4 про повернення запозиченої суми грошових коштів згідно із договором із зазначенням, що у випадку прострочення повернення чергової частини позики він має право вимагати дострокового повернення частки позики, що залишилася.

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І. А.

17 грудня 2012 року відправлено вищевказану заяву ОСОБА_4, яку останній отримав 20 грудня 2012 року.

Заперечень від ОСОБА_4 до нотаріуса не надходило.

29 січня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Степанової І. А. із заявою вчинити виконавчий напис про звернення стягнення на майно та забезпечення виконання зобов'язання

ОСОБА_4

29 січня 2013 року, після спливу тридцяти днів із дня пред'явлення вимоги про дострокове повернення позиченої суми грошей, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу СтепановоюІ. А. вчинений виконавчий напис № 135 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 невиплачених у строк, починаючи із 02 вересня 2012 року до 02 серпня 2014 року на підставі договору позики від 02 серпня 2012 року грошових коштів у розмірі 83 360,00 грн, а також 1 % від суми, що стягується - 833,60 грн, а всього - 84 193,60 грн.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.

Згідно з пунктом 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок) перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Згідно з пунктом 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція № 20/5), в редакції, чинній на час вчинення спірного виконавчого напису, нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо: подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів для вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, із яким погодився й апеляційний суд, що матеріали справи містять докази належного направлення та отримання ОСОБА_4 письмової вимоги про усунення порушень як позичальником, заперечень від останнього не надходило. Нотаріусу на обґрунтування стягнення суми позики, надані всі необхідні документи, передбачені Переліком, виконавчий напис вчинено за закінченням 30 днів з дня отримання боржником вимоги, а тому відсутні правові підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що нотаріусу не наданий повний пакет документів, а тому приватний нотаріус не могла бути впевнена у безспірності заборгованості без фінансових документів, які підтверджують наявну заборгованість, а отже, у цій ситуації не мала права здійснювати виконавчий напис, не заслуговує на увагу, оскільки нотаріус діє відповідно до підпункту 3.2 пункту 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в якому передбачений Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, проте, позивачем не доведено, що нотаріусу не було подано увесь перелік документів, визначених Переліком.

Доводи касаційної скарги про те, що заява не містять вимоги про повернення всієї суми боргу, є необґрунтованими, оскільки суперечать змісту заяви від 13 грудня 2012 року, якому судами надано належну правову оцінку.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик