Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 572/3652/16-ц

провадження № 61-11697св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Клесівська селищна рада Сарненського району Рівненської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2017 року у складі судді Ведяніної Т. О. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області (далі - Клесівська селищна рада) про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6. Після її смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Під час оформлення спадщини в Сарненській районній державній нотаріальній конторі їй стало відомо, що 21 грудня 2004 року спадкодавець склала заповіт, посвідчений виконуючим обов'язки секретаря Клесівської селищної ради, за яким мати заповіла вказаний будинок своєму синові ОСОБА_5 Вважає, що оскільки мати хворіла ревматоїдним артритом та мала катаракту обох очей, то вона не могла власноручно підписати заповіт. Зважаючи на захворювання ОСОБА_6, оспорюваний правочин повинна була підписати інша особа, а представник селищної ради мав засвідчити такий підпис. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним вказаний заповіт як такий, що складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не надала жодних доказів того, що станом на час посвідчення заповіту, тобто у 2004 році, спадкодавець мала захворювання, які перешкоджали їй скласти та підписати заповіт.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4відхилено. Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що в апеляційному суді вона надала докази захворювання її матері на ревматоїдний артрит та початкову катаракту обох очей, однак суд безпідставно не долучив їх до матеріалів справи. При цьому суди обох інстанцій залишили поза увагою доводи позовної заяви щодо тривалості захворювання спадкодавця та неможливості самостійно прибути до органу місцевого самоврядування для складання заповіту, а також - показання свідків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку. На час посвідчення заповіту спадкодавець за станом здоров'я могла прибути до селищної ради для його складання і власноручно підписати документ.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 березня 2018 року справу № 572/3652/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6

Спадкоємцями ОСОБА_6 є її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які прийняли спадщину в установленому законом порядку.

Спадкодавцю на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

21 грудня 2004 року ОСОБА_6 заповіла вказаний будинок своєму сину ОСОБА_5 ЇЇ заповіт посвідчений виконуючим обов'язки секретаря Клесівської селищної ради ОСОБА_7

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, так як спадкодавець мала хворобу, яка унеможливлювала підписання нею будь-яких документів та пересування на значну відстань.

Відповідно до частин першої, другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно зі статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Установлено, що виконуючий обов'язки секретаря Клесівської селищної ради ОСОБА_7 була наділена повноваженнями посвідчувати оспорюваний заповіт, що підтверджується розпорядженням голови цієї ради від 02 січня 2004 року.

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 не могла особисто підписати та прочитати оспорюваний заповіт.

При цьому судами встановлено, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Посилання заявника на те, що в апеляційному суді вона надала докази захворювання її матері на ревматоїдний артрит та початкову катаракту обох очей, однак суд безпідставно не долучив їх до матеріалів справи, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі статтею 57, частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про дослідження доказів (виписки з амбулаторної картки хворого та консультаційного висновку лікаря), які позивачем не були подані до місцевого суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що зазначена у цих документах інформація про хворобу ОСОБА_6 на ревматоїдний артрит та початкову катаракту обох очей не підтверджує факту неможливості спадкодавця особисто підписати і прочитати оспорюваний заповіт.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій позивач не заявляла клопотання про призначення відповідної судової експертизи (почеркознавчої, амбулаторної психолого-психіатричної тощо), а також про витребування інших доказів, які б могли підтвердити обставини, на які ОСОБА_4 посилалася як на підставу своїх вимог, хоча позивачу було роз'яснено її право заявити клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення експертизи.

Аргументи скарги щодо неврахування судами показань свідків також не заслуговують на увагу, оскільки повідомлена ОСОБА_8 та ОСОБА_9 інформація про здійснення позивачем догляду за матір'ю перед її смертю (померла ІНФОРМАЦІЯ_1) не може слугувати підтвердженням факту неможливості складання заповіту спадкодавцем у 2004 році.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов