Постанова

Іменем України

27 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 558/410/16-ц

провадження № 61-23391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Орган опіки та піклування Вовковиївської сільської ради Демидіського району Рівненської області,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Орган опіки та піклування Демидіської районної державної адміністрації Рівненської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Орган опіки та піклування Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області (далі - Орган опіки та піклування Вовковиївської сільської ради) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя - Орган опіки та піклування Демидівської районної державної адміністрації Рівненської області, про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Орган опіки та піклування Вовковиївської сільської ради посилався на те, що ОСОБА_4 є матір'ю неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Батько дітей ОСОБА_9 рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2011 року визнаний безвісно відсутнім. ОСОБА_4 проживає зі своїм другим чоловіком ОСОБА_10. Крім зазначених вище дітей, вона також має інших неповнолітніх дітей - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6. Зі слів дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, їх мати ОСОБА_4 і вітчим ОСОБА_13 вчиняли відносно них фізичне насильство, били їх, не давали їсти. Крім того, ОСОБА_13 схиляв ОСОБА_5 та ОСОБА_7 до сексуальних відносин. Виходячи з наведеного, Орган опіки та піклування Вовковиївської сільської ради просив відібрати у ОСОБА_4 дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 без позбавлення її батьківських прав та вирішити питання про стягнення з відповідача аліментів на користь дітей.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року у складі судді Феха Т. С. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у справі відсутні належні докази ухилення ОСОБА_4 від виконання батьківських обов'язків, наявності загрози життю та здоров'ю дітей чи їх розбещення. Та обставина, що неповнолітні ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 залишили місце свого проживання з матір'ю та мешкають у двоюрідної сестри своєї баби, не є достатньо обґрунтованою підставою для відібрання дітей.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 04 травня 2017 року апеляційну скаргу Органу піки та піклування Вовковиївської сільської ради задоволено. Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Відібрано у ОСОБА_4 дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 без позбавлення її батьківських прав. Передано дітей Органу опіки та піклування Вовковиївської сільської ради. Стягнено з ОСОБА_4 на користь Органу опіки та піклування Вовковиївської сільської ради аліменти на утримання дітей по 100 грн на кожну дитину, починаючи з 20 вересня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 ухиляється від виховання дітей, свідомо не виконує своїх батьківських обов'язків. Відібрання у неї дітей слугуватиме попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до їх виховання, створити для них належні умови проживання та поважати думку неповнолітніх.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 04 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення, а рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом без належного мотивування повторно досліджені показання неповнолітніх дітей, яким місцевий суд давав правову оцінку, та рішення виконавчого комітету Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 26 квітня 2017 року № 79, яке не досліджувалося в суді першої інстанції, а поважних причин неподання такого доказу позивачем не наведено. Суд поверхово підійшов до вирішення справи і не виявив порушень закону з боку позивача при складанні висновків про доцільність відібрання дітей. Позивачем не доведено факту ухилення ОСОБА_4 від виконання батьківських обов'язків, створення умов, що становлять загрозу життю дітей, їх здоров'ю чи моральному вихованню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 558/410/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 є матір'ю неповнолітніх дітей від першого шлюбу - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвами про народження від 09 березня 2000 року серії НОМЕР_2, від 21 червня 2001 року серії НОМЕР_1, від 11 червня 2002 року серії НОМЕР_3, виданими Сарненським управлінням юстиції у Рівненській області, та від 20 березня 2007 року серії НОМЕР_4, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненського управління юстиції Рівненської області, відповідно.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 19 жовтня 2011 року батько цих дітей ОСОБА_9 визнаний безвісно відсутнім.

10 березня 2013 року відповідач уклала шлюб з ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 10 березня 2013 року серії НОМЕР_5, виданим Вовковиївською сільською радою Демидівського району Рівненської області.

За час вказаного шлюбу народилися ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується свідоцтвами про народження від 15 грудня 2014 року серії НОМЕР_6 та від 14 січня 2016 року серії НОМЕР_7, виданими Вовковиївською сільською радою Демидівського району Рівненської області.

Відповідач та її чоловік ніде не працюють, родина фактично живе за рахунок державної допомоги на наймолодших дітей та, зі слів ОСОБА_4, тимчасових неофіційних заробітків ОСОБА_10

10 вересня 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до сільського голови Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області із заявами, в яких повідомили, що їх мати ОСОБА_4 та вітчим ОСОБА_13 ображають їх, б'ють, не дають їсти, а також вітчим вчиняв сексуальне домагання відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_7

На підставі вказаних заяв 12 вересня 2016 року виконуючим обов'язки сільського голови Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області Шеремета С. П. до Демидівського відділення поліції Дубенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області надіслано повідомлення № 274 про вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_10 морального та фізичного насилля відносно неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за фактом якого старшим слідчим слідчого відділу вказаного відділення поліції Балдичем О. С. було відкрито кримінальне провадження № 0000161 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 156 Кримінального Кодексу України.

З протоколу № 1 засідання органу опіки та піклування при виконкомі Вовковиївської сільської ради від 12 вересня 2016 року встановлено, що ОСОБА_16 - троюрідна сестра дітей ОСОБА_7 - розповіла про випадок, очевидцем якого вона була у будинку ОСОБА_4, коли вітчим ОСОБА_13 зі спущеними штанами лежав на ОСОБА_8; ОСОБА_17 - далека родичка дітей - розповіла, що діти проживають у неї, вони морально залякані та бояться самі вийти на вулицю, тому що їх залякує вітчим, а мама не хоче налагодити нормальних відносин, постійно на них кричить; ОСОБА_18 - класний керівник ОСОБА_6 - повідомила, що взаєморозуміння між ОСОБА_4, ОСОБА_10 та школою щодо дітей немає; ОСОБА_19 - директор районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді - вважає, що подальше проживання дітей у сім'ї є прямою загрозою їх життю та здоров'ю. При відвідуванні сім'ї, що опинилася у складних життєвих обставинах, з питання проведення соціального супроводу взаєморозуміння не було досягнуто, договір про соціальний супровід мамою не підписано.

Згідно з висновком Ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Вовковиївської сільської ради від 12 вересня 2016 року у зв'язку із загрозою здоров'ю та життю дітей було прийнято рішення про відібрання неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 в їх матері ОСОБА_4 без позбавлення її батьківських прав.

ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 з 12 вересня 2016 року тимчасово проживають в сім'ї ОСОБА_17, яка є тіткою ОСОБА_4

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 16 серпня 2016 року сім'я відповідача ОСОБА_4 проживає у задовільних санітарно-гігієнічних умовах. В сім'ї недоброзичливі стосунки.

З листа Демидівського районного центру соціальних служб для сім'ї та молоді від 27 жовтня 2016 року № 01-17/24/16 встановлено, що ОСОБА_4 відмовляється від спілкування з працівниками центру, не дозволяє здійснити обстеження матеріально-побутових умов проживання, на соціальний супровід не погодилася, відмовляється підписувати будь-які документи.

15 та 28 вересня 2016 року ОСОБА_4 у присутності представника поліції відмовилася віддати дитячий теплий одяг та документи.

На підставі постанови старшого слідчого Слідчого відділу Демидівського відділення поліції Дубенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області Балдича О. С. від 29 грудня 2016 року кримінальне провадження № 0000161 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 156 Кримінального Кодексу України, закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Вказана постанова слідчого скасована 23 січня 2017 року прокурором Дубенської місцевої прокуратури Рівненської області ОСОБА_20

25 квітня 2017 року працівники органу опіки та піклування у присутності свідків відвідали відповідача з метою вирішення питання проживання дітей та їх примирення з матір'ю. Однак остання не вийшла з будинку та відмовилася від спілкування. ОСОБА_4 з чоловіком до хати нікого не пустили, а тому обстежити матеріально-побутові умови проживання інших дітей не виявилося можливим. За час проживання дітей в сім'ї ОСОБА_17 спроб до примирення з дітьми з боку відповідача не здійснювалося, матеріальна допомога на їх утримання нею не надавалася.

Вказані обставини визнані ОСОБА_4

Рішенням виконавчого комітету Вовковиївської сільської ради від 26 квітня 2017 року № 79 ухвалено залишити в силі попередній висновок Ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Вовковиївської сільської ради від 12 вересня 2016 року, яким вирішено відібрати неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 в їх матері ОСОБА_4 без позбавлення її батьківських прав.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України)дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно із пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», № 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року).

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров'я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Встановивши обставини справи щодо перебування матері дітей на обліку в органі опіки та піклуванні, її винну поведінку в ухиленні від виховання своїх дітей, у свідомому нехтуванні батьківськими обов'язками, а також реальну загрозу здійснення протиправних дій відносно дітей з боку близького оточення матері, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що залишення дітей у матері є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд переоцінив показання неповнолітніх дітей та прийняв новий доказ, який не досліджувався місцевим судом, не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статті 10 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до частин другої, третьої статті 303 ЦПК України2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і безпосередньо у засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд дослідив новий доказ - рішення виконавчого комітету Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 26 квітня 2017 року № 79, яким позивач доводив відсутність змін у відношенні відповідача до дітей, неподання якого було зумовлено поважними причинами, а саме тим, що на час розгляду справи судом першої інстанції вказаного рішення не існувало.

Зазначений доказ не має вирішального значення для правильного вирішення спору, оскільки рішенням від 26 квітня 2017 року № 79 залишено в силі попередній висновок Ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 12 вересня 2016 року, який досліджувався судом першої інстанції. При цьому апеляційний суд оцінив цей доказ в сукупності з іншими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зробила такий правовий висновок.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Допитавши неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яким на той час вже виповнилося 17, 15 та 14 років відповідно, апеляційний суд з'ясував думку дітей щодо заявленого спору, який безпосередньо стосується питання про подальше їх місце проживання. Таким чином, суд апеляційної інстанції з'ясував обставини, які стосуються предмета спору, а не переоцінював докази.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто апеляційний суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Доводи заявника про те, що позивачем не доведено факт ухилення ОСОБА_4 від виконання батьківських обов'язків, створення умов, що становлять загрозу для життя дітей, їх здоров'я чи морального виховання, обґрунтовано спростовано судом апеляційної інстанції.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов