Постанова

Іменем України

22 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2-8021св18

провадження № 61-2304св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне Управління»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2012 року у складі судді Філюк Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне Управління» (далі -ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до договору від 10 липня 2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 60 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних. Позичальник зобов'язувався здійснювати погашення заборгованості за користування кредитними коштами до 10 числа кожного місяця з кінцевим строком повернення до 09 липня 2023 року.

Згідно з пунктом 3.4. кредитного договору банк має правовимагати дострокове повернення заборгованості за кредитом та відсотками у випадку неналежного виконання позичальником умов кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобовязань за договором, 10 липня 2008 року між Аціонерним товариством«Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем укладено іпотечний договір № 62657-10, згідно з яким ОСОБА_4передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_4умови кредитного договору належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 16 листопада 2011 року виникла заборгованість у сумі 1 544 131,09 грн, тому банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Ф1-08/62657-10 від 10 липня 2008 року.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2012 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на двокімнатну АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Ф1-08/62657 від 10 від 10 липня 2008 року в сумі 1 544 131,09 грн шляхом проведення прилюдних торгів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що отримавши письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов'язання за кредитним договором, відповідач жодних дій щодо усунення вказаного порушення не вчинила, заборгованість за договором не погасила, що свідчить про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань та про порушення прав позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07 грудня 2017 апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2012 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором банк вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

01 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

У березні2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, щовирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій не врахували відсутність оригіналу заяви про видачу готівки, не перевірили наявність у позивача права вимоги повернення кредиту та не встановили, чи був наданий кредит за таким договором.

Судам першої та апеляційної інстанцій необхідно встановити правомірність надання кредиту в іноземній валюті, у зв'язку з чим дійшли передчасного висновку, що сума заборгованості в іноземній валюті має бути переведена в українську валюту, гривню, за курсом Національного банку України.

Суд першої інстанції, звернувши стягнення на предмет іпотеки, не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції, розглянувши справу без участі відповідача у зв'язку з неналежним її повідомленням про судове засідання, допустив неповноту при встановленні обставин справи.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №Ф1-08/62657-10, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 60 000,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 16 % річних строком до 09 липня 2023 року (а. с. 10-12).

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 10 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 62657-10, відповідно до якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Пунктами 8.4.8 та 8.4.14 договору іпотеки передбачено право банку достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов договірного зобов'язання (а. с. 15).

11 березня 2009 року банк направив ОСОБА_4 вимогу про усунення порушень виконання зобов'язань за кредитним договором № Ф1-08/62657-10 від 10 липня 2008 року та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10 липня 2008 року. Банком запропоновано позичальнику сплатити загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 59 902,28 доларів США та 5 268,39 грн заборгованості зі сплати пені до 27 березня 2009 року (а. с. 19). На момент звернення позивача до суду із вказаним позовом, відповідач грошові кошти за кредитним договором не повернула.

Положеннями статей 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7, частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та з урахуванням вказаних положень закону, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» вимог позову, тому обґрунтовано задовольнили позов шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи, оцінювати докази та перевіряє судові рішення у касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги.

Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про те, що відповідач не отримувала грошові кошти за кредитною угодою, в матеріалах справи відсутня заява про видачу готівки є необгрунтованими та такими, що не відповідають встанволеним у справі обставинам.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що звернувши стягнення на предмет іпотеки, суд не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для скасування судових рішень з огляду на те, що ВеликаПалата Верхового Суду у справі № 14-11цс18 у постанові від 21 березня 2018 рокудійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Верховний Суд зауважує, що ОСОБА_4 реалізувала своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, виклала відповідні мотиви незгоди з вказаним рішенням, яким належним чином надано правову оцінку судом апеляційної інстанції під час судового засідання 07 грудня 2017 року за участю її представника - ОСОБА_6, що свідчить про необгрнутованість доводів касаційної скарги про позбавлення її права на належний захист.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_4 із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 07 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик