ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1012/18 Справа № 212/900/17-ц Суддя у 1-й інстанції - Борис О.Н. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/900/17-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 лютого 2018 року, постановленого суддею Борис О.Н. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл нерухомого майна подружжя.

В мотивування заявлених вимог зазначив, що з ОСОБА_2 з 27 вересня 2002 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 05 березня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

В період шлюбу ОСОБА_2 набула у приватну власність, шляхом приватизації, 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Вважає, що зазначена частина квартири є спільною сумісною власністю, оскільки рішення про приватизацію від 16.05.2012 року, свідоцтво про право власності від 25.05.2012 року та державна реєстрація права власності відбулась 12.06.2012 року, тобто набуття у власність частини приватизованої квартири здійснено ОСОБА_2 в період дії Закону України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 №2913-VI, тому має статус спільного сумісного майна подружжя.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2, та ОСОБА_1, визнати за ним право власності на 1/8 частину цієї квартири.

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічна позовна заява мотивна тим, що 27 вересня 2002 року між сторонами укладено шлюб, який 05 березня 2014 року розірвано. Не дивлячись на те, фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинилися з травня 2011 року, що підтверджується копією акту від сусідів від 13 липня 2017 року, що додається. Сусідами в акті підтверджується, що з травня 2011 року вона з відповідачем разом не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають. Відповідач був зареєстрований у АДРЕСА_1 з 25 травня 2004 року та знятий з реєстрації 25 листопада 2011 року.

ОСОБА_2, разом з членами її сім'ї, у 2012 році було здійснено приватизацію квартири АДРЕСА_1. Свідоцтвом НОМЕР_1 на право власності на житло від 25 травня 2012 року підтверджується, що власниками квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності є ОСОБА_2 - 1/4 частка, ОСОБА_5 - 1/4 частка, ОСОБА_6 - 1/4 частка, ОСОБА_7 - 1/4 частка. Приватизація квартири була здійснена на підставі ордеру на вселення на осіб, що були зареєстровані за місцем проживання у спірній квартирі. Вважає, що майно, набуте внаслідок приватизації, може бути визнане особистою приватною власністю у разі його набуття (в т.ч. приватизації) одним з подружжя за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Просила суд встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з травня 2011 року по 05 березня 2014 року, визнати її особистою приватною власністю 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_1 судові витрати у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення та задоволено зустрічний позов.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з травня 2011 року по 05 березня 2014 року.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2.1/4 частку квартири АДРЕСА_1. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1280 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1, та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а також неповним дослідженням доказів, що мають значення для розгляду справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, відомості, які відповідач зазначала у позовній заяві в іншій справі 212/7617/14-ц щодо періоду припинення шлюбних відносин 05 березня 2014 року, в якому особисто зазначала, що інше спільне рухоме майно було придбано сторонами у шлюбі у 2012- квітень 2013 р.р. Також вважає, що судом не врахований факт спільного проживання сторін по березень 2014 року, який підтверджується квитанціями про утримання із заробітної плати позивача витрати за комунальні послуги за АДРЕСА_1 по 50 грн., щомісячно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8, посилаючись на відсутність встановленого судовим рішенням періоду спільного проживання сторін просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (т. 2 а.с. 21, 24), в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надали, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що, згідно свідоцтва про одруження від 27 вересня 2002 року, між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області зроблено актовий запис за №688 (т. 1 а.с.10).

Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області шлюб між сторонами розірвано 05 березня 2014 року, про що зроблено актовий запис №5 (т. а.с.9).

У свідоцтві НОМЕР_1 на право власності на житло від 25 травня 2012 року зазначено, що власниками квартири АДРЕСА_1, на праві спільної часткової власності є ОСОБА_2 - 1/4 частка, ОСОБА_5 - 1/4 частка, ОСОБА_6 - 1/4 частка, ОСОБА_7 - 1/4 частка (т. 1 а.с.52).

Відповідно до акту від 13 липня 2017 року, мешканці будинку засвідчили, що з травня 2011 року і по теперішній час ОСОБА_1 фактично не проживає у АДРЕСА_1. З травня 2011 року і по теперішній час ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають (т. 1 а.с.55).

Згідно відомостей з відділу місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної у місті ради №12112 від 21.07.2017 року, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6 (а.с.83).

Позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у АДРЕСА_1 з 25 травня 2004 року та знятий з реєстрації 25 листопада 2011 року, що підтверджується відміткою в його паспорті (а.с. 4 зворотній бік) та довідкою про реєстрацію місця проживання відділу місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної у місті ради №12113 від 21.07.2017 року (а.с. 86).

Спір між сторонами виник з приводу поділу між колишнім подружжям 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, право власності на яку набуте ОСОБА_2 у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира набута ОСОБА_2, разом з членами її сім'ї, в порядку приватизації, після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1, тому є особистим майном відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна.

Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Так, судом встановлено, що 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 у відповідності до Свідоцтва НОМЕР_1 на право власності на житло від 25 травня 2012 року.

Згідно відомостей з відділу місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної у місті ради №12112 від 21.07.2017 року, у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6 (а.с.83), які й приймали участь у приватизації спірної квартири.

Відповідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Оскільки, ОСОБА_1 не приймав участь у приватизації квартириАДРЕСА_1 та, достовірно знаючи про проведення такої приватизації, не оскаржував правомірність її проведення до компетентних органів, колегія суддів дійшла висновків, що даний факт підтверджує не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі на час її приватизації.

Позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у АДРЕСА_1 з 25 травня 2004 року та знятий з реєстрації 25 листопада 2011 року, що підтверджується відміткою в його паспорті (а.с. 4 зворотній бік) та довідкою про реєстрацію місця проживання відділу місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної у місті ради №12113 від 21.07.2017 року (а.с. 86).

Відповідно до акту від 13 липня 2017 року, мешканці будинку засвідчили, що з травня 2011 року і по теперішній час ОСОБА_1 фактично не проживає у АДРЕСА_1. З травня 2011 року і по теперішній час ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають (а.с.55).

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 підтвердили факт окремого проживання сторін на час проведення родиною ОСОБА_2 приватизації спірної квартири та їх свідчення узгоджуються з іншими письмовими матеріалами справи.

Тобто, на час приватизації квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_1 у цій квартирі не проживав та доказів протилежного останній суду не надав.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведення ОСОБА_2 факту окремого проживання сторін у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин та наявність правових підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 на підставі ч. 6 ст. 57 СК України.

Посилання в апеляційній скарзі на судове рішення в іншій цивільній справі колегією суддів прийнято до уваги та досліджено цивільну справу № 212/7617/2014-ц.

При цьому, судом з'ясовано, що рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 31 жовтня 2016 року вирішено питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, однак жодною із сторін, в тому числі й позивачем ОСОБА_1, не було заявлено про належність 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності подружжя, що підтверджує висновки суду першої інстанції в даній справі щодо наявності правових підстав для визнання цього майна особистою приватною власністю ОСОБА_2,

Доводи ж апеляційної карги про те, що при розгляді справи № 212/7617/2014-ц ОСОБА_14 зазначала про припинення шлюбних відносин у березні 2014 року колегією суддів відхиляються, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 31 жовтня 2016 року не було встановлено час припинення шлюбних відносин сторін, а преюдиційним фактом для суду можуть бути лише обставини встановлені судовим рішенням, а не посилання когось із сторін на певні обставини, які не з'ясовувалися у судовому засіданні.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: