Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 545/2544/16-ц

провадження № 61-12512св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обгрунтовано тим, що 05 вересня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № PLPDAK08950006, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 9296,00 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,33 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 03 вересня 2010 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором в цей же день між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед банком за виконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням відповідачами своїх зобов'язань за договором станом на 17 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 22 824,16 доларів США, що складається з: 3 147,46 доларів США - заборгованість за кредитом; 7103,81 доларів США - заборгованість за процентами, 8,66 доларів США - заборгованість за комісією та 12 564,23 доларів США пені. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 10259,93 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 17 травня 2016 року складає 260499,62 грн, а також вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 20 січня 2017 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги заяву про застосування позовної давності, надану відповідачем, і виходив з того, що строк позовної давності у спорі, який виник між сторонами, обчислюється з 04 вересня 2010 року і закінчується 03 вересня 2013 року, та відмовив в позові за спливом позовної давності.

Суд першої інстанції вважав, що мотиви рішення узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13.

Суд першої інстанції виходив також з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування тверджень відповідача про самовільне без її згоди та відома перерахування позивачем коштів із заробітної картки на погашення заборгованості за кредитним договором № PLPDAK08950006 від 05 вересня 2005 року.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за кредитним договором у розмірі 2953, 17 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 17 травня 2016 року (1 дол. США - 25,39 грн) складає 74 980,99 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення частково позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у межах трирічного строку позовної давності від дати звернення до суду, а саме: за період з 01 липня 2013 року по 01 липня 2016 року на підставі статей 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що кошти за кредитним договором ОСОБА_3 в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з неї у межах строку позовної давності, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року.

15 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 та зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.

28 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу призначено до судового розгляду.

06 березня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, вирішити питання судових витрат, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на припущеннях та повністю не відповідають фактичним обставинам справи. Посилання суду апеляційної інстанції на правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, як на обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції, є помилковим.

Як зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №219/11162/16-ц від 18 січня 2017 року у аналогічному спорі, зверненням стягнення на предмет застави за рішенням суду визначено конкретний спосіб виконання зобов'язання, тому звернення до суду після спливу трирічного строку є підставою для відмови в позові про стягнення пені та процентів.

Позивач не зазначає у позові про рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 травня 2012 року, що свідчить про недобросовісність позивача щодо зазначення всіх обставин у справі, які необхідні для об'єктивного розгляду. Відповідач у суді першої інстанції подав заяву про застосування строку позовної давності, оскільки 16 травня 2012 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави було вирішено спір про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль. Отже, банк змінив строк виконання зобов'язання, тому у разі недостатності отриманого за рішенням суду майна, позивач мав право звернутися до суду для додаткового стягнення заборгованості за договором не пізніше 16 травня 2015 року, тобто в установлений законом трирічний строк позовної давності. Провадження у справі було відкрито лише 04 серпня 2016 року. Позивач не зазначив у розрахунку заборгованості вартість реалізованого автомобіля та при визначенні розміру заборгованості не врахував кошти від його реалізації. Позивач набув право звернутися до суду щодо стягнення заборгованості з моменту порушення умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_5, але не пізніше трьох років з моменту настання строку виконання зобов'язання.

Згідно з наданих позивачем виписок із карток для виплат ОСОБА_5 відбулося систематичне автоматичне списання грошових коштів за кредитним зобов'язанням. Проте ОСОБА_3 заперечує добровільне погашення заборгованості за кредитним договором після 16 травня 2012 року (ухвалення судового рішення). За фактом незаконного списання грошових коштів ОСОБА_5 звернулася із численними скаргами до ПАТ КБ «ПриватБанк» та Національного банку України, де їй було надано відповідь про списання коштів банком на погашення заборгованості за кредитом.

Вирішуючи спір, необхідно враховувати правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-133цс14. Суд безпідставно стягнув грошові кошти за останні три роки, замість 12 місяців. За договором про комплексне банківське обслуговування, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Не сплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню в межах позовної давності за кожним платежем. Апеляційний суд не мав також правових підстав для стягнення грошових коштів із поручителя, оскільки законом встановлено спеціальний строк пред'явлення до нього вимог. Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку є не підставою для відмови в позові за спливом позовної давності, а підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та зміст ухваленого судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судами встановлено, що 05 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_3 укладений кредитний договір № PLPDAK08950006, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 9296 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,33 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення до 03 вересня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 05 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Зобов'язання за кредитним договором позичальником не виконані належним чином, у зв'язку з чим станом на 17 травня 2016 року заборгованість позичальника за кредитним договором у загальному розмірі складає10259,93 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 17 травня 2016 року за курсом Національного банку складало 26 004 499,62 грн, з якої: 3147,46 доларів США - заборгованість за кредитом; 7103,81 доларів США - заборгованість за процентами, 8,66 доларів США - заборгованість за комісією.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 травня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_3 заставного майна, а саме: автомобіль ВАЗ, модель 21104, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 на праві власності. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLPDAK08950006 від 05 вересня 2005 року у розмірі 34457, 70 грн звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль ВАЗ, модель 21104, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем зі зняттям вкзаного атомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволені інших позовних вимог про стягнення 200 грн відмовлено (а. с. 58,59).

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції ОСОБА_6 від 17 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2/1622/84/2012, виданого Октябрським районним судом м. Полтави 06 березня 2013 року, про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 34 457,70 грн (а. с. 57).

23 вересня 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності у вказаній справі (а. с. 54).

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач звернувся з позовом до суду у липні 2016 року. У апеляційній скарзі ПАТ КБ ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 10259,93 доларів США, яка складається із: 3147,46 доларів США - заборгованість за кредитом, 7103,81 доларів США - заборгованість за процентами, 8,66 доларів США - заборгованість за комісією.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій про відмову у позові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що кошти за кредитним договором ОСОБА_3 не повернуті, а отже, проценти за кредитом необхідно нарахувати лише за період з 01 липня 2013 року по 01 липня 2016 року, тобто у межах загальної позовної давності, розрахованої за три останні роки до дня подання позову, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з умовами кредитного договору сторони погодили строк повернення кредитних коштів до 03 вересня 2010 року включно (пункт 1.1 кредитного договору).

Пунктом 3.2 кредитного договору визначено, що згідно із статтею 549 ЦК України при порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, передбачених підпунктами 1.1, 2.3.1, 2.3, 3.3 вказаного договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,00 % (грн) відсотків у місяць, розраховані від суми залишку непогашення заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену в пункті 1.1 договору суми щомісячного платежу за кредитом разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу.

Відтак, у межах строку кредитування до 03 вересня 2010 року ОСОБА_3 мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 18 по 24 числа кожного місяця.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Верховний Суд бере до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Висновки суду апеляційної інстанції про стягнення процентів за кредитом за останні три роки до дня звернення до суду не відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Верховний Суд виходить з того, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 травня 2012 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLPDAK08950006 від 05 вересня 2005 року у розмірі 34457, 70 грн звернуто стягнення на предмет застави.

Отже, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором.

Тому положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосовуанню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду у частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за відсотками не відповідає нормам матеріального права.

Не можна погодитися і з висновком суду апеляційного суду про стягнення заборгованості за відсотками з поручителя ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом строку визначеного частиною четвертою статті 559 ЦПК України), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на пред'явлення вимоги до поручителя та обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов'язання припинилися.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 05 вересня 2005 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

У пункті 12 договору поруки визначено, що сторони дійшли згоди, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

За умовами кредитного договору кредитні кошти банком були надані позичальнику на строк до 03 вересня 2010 року.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором необхідно було пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто до 03 вересня 2015 року.

Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про захист свого порушеного права лише у липні 2016 року.

З огляду на вказане, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, а отже, порука припинилася (03 вересня 2015 року), оскільки банк не пред'явив вимогу до поручителя відповідно до вимог договору поруки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про стягнення процентів за кредитом також з поручителя ОСОБА_4, оскільки сторони відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України встановили строк щодо звернення з вимогами банку до поручителя протягом п'яти років, а тому з урахуванням того, що строк повернення кредиту встановлено до 03 вересня 2010 року, а до поручителя до 03 вересня 2015 року, а із позовом до суду банк звернувся лише у липні 2016 року, тому є підстави для відмови в позові до ОСОБА_4 у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Частиною першої статті 412 ЦПК Українивстановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на встановлені судами обставини справи, з урахуванням викладених вище мотивів, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню понесені ОСОБА_4 судові витрати - сплата судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 3126,00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року скасувати в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором і ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 3126 (три тисячі сто двадцять шість) грн 00 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик