Справа № 396/1080/18
Провадження № 2/396/485/18
РІШЕННЯ

Іменем України

06.08.2018 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Шепетько Володимир Іванович

з участю секретаря судового засідання Стеценко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м. Новоукраїнка за положеннями загального позовного провадження цивільну справу ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних позовних вимог виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 09.09.1995 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було розірвано 07.04.1999 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у неї з відповідачем народилась дитина ОСОБА_3, яку відповідач визнав своєю дитиною, хоча остання і народилась в період, коли між сторонами було розірвано шлюб, але вони продовжували перебувати у фактичних шлюбних відносинах.

В даний час сторони проживають окремо, між ними склалися неприязні стосунки, фактичні шлюбні відносини вони припинили в лютому 2014 році, неповнолітня дочка залишилась проживати із нею, відповідач протягом тривалого часу із дочкою не спілкується, не цікавиться її життям. Позивачка займається її вихованням, піклується про її розвиток та здоров'я.

Неповнолітня ОСОБА_3 закінчила 10 клас, перед нею стоїть вибір щодо подальшого навчання, вибору вищого навчального закладу, обговорюється питання навчання за кордоном, у зв'язку з чим вона з донькою вирішили поїхати в тур по Європі для ознайомлення з історією, культурою та побутом європейських країн, щоб попрактикуватися у знанні іноземних мов, а також відпочити та оздоровитись, їх вибір зупинився на Польщі, Німеччині, Франції, Португалії та Іспанії, яка є кінцевим пунктом запланованої подорожі.

Проте, відповідач відмовляється надавати добровільний дозвіл на виїзд дитини за кордон, не наводячи при цьому жодних розумних аргументів.

Вважає, що поїздка дитини за кордон сприятиме її оздоровленню та загальному розвитку, розширенню її кругозору.

Просить задовольнити позов та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Іспанії через Польщу, Німеччину, Францію та Португалію строком на 4 місяці, з 01.08.2018 року по 01.12.2018 року разом із нею без згоди та супроводу батька - відповідача ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, позивач ОСОБА_1 повідомила, що нею вже придбані квитки на переліт до м. Мадриду Іспанія та у зворотньому напрямку з 07 по 22 серпня 2018 року, просить допустити рішення до негайного виконання.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, до суду не з'явилися, ОСОБА_7 подала заяву на відкладення розгляду справи, пославшись на те, що перебуватиме у відпустці, відповідач ОСОБА_2 надав суду про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що перебуває з 02.08.2018 року станом на 03.08.2018 року на стаціонарному лікуванні.

Позивач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_8, представник Служби у справах дітей виконкому Новоукраїнської міської ради Спринсян О.В. заперечили проти відкладення розгляду справи, пославшись на недобросовісну поведінку відповідача, який бажає затягнути розгляд справи і таким чином перешкодити подорожі позивачки ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_3 за кордон, наполягали на продовженні розгляду справи, оскільки невідкладне вирішення заявленого позову для них є вкрай важливим.

Вирішуючи питання можливості розгляду справи без участі відповідача та його представника, суд виходить із наступного.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 є належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, оскільки були присутні під час підготовчого засідання 02.08.2018 року.

Перебування представника ОСОБА_10 у відпустці не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки відповідач не був позбавлений можливості залучити іншого представника.

Суд вважає неповажною причиною неявки відповідача ОСОБА_2 в судове засідання із наступних підстав.

02.08.2018 року відбулося підготовче засідання у справі, під час якого ОСОБА_2, не висловлював будь-яких скарг на стан свого здоров'я, був присутній в судовому засіданні.

З цього ж дня ОСОБА_2, згідно медичної довідки, перебуває на стаціонарному лікуванні станом на 03.08.2018 року.

Згідно відмітки канцелярії Новоукраїнського районного суду 03.08.2018 року, тобто на наступний день після початку стаціонарного лікування, особисто з'явився до суду та подав заяву про відкладення розгляду справи, що свідчить про те, що відповідач, за станом свого здоров'я, не міг прибути до суду, міг самостійно пересуватися, а тому наявне захворювання відповідача не перешкоджало йому взяти участь в судовому засіданні. Вказана обставина підтверджується довідкою лікаря травматолога ОСОБА_11 про те, що захворювання відповідача ОСОБА_2 не перешкоджає загальному функціонуванню організму, не становить загрози життю хворого та не тягне за собою зміну стереотипу активності.

Крім цього, згідно наданої відповідачем меддовідки, ОСОБА_2 знаходився на лікуванні з 02.08.2018 року станом на 03.08.2018 року, проте відомосте про перебування його на лікуванні на день розгляду справи суду не представлені.

Крім цього, суд зважає на основну функцію правосуддя, яка покликана захищати права та інтереси людини та громадянина, й такий судовий захист повинен бути реальним та своєчасним, а не відкладеним на майбутнє.

Суд враховує позицію ЄСПЛ, який неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що спори, пов'язані із захистом інтересів дитини, повинні вирішуватися судом невідкладно, у максимально стислі строки (рішення «М.С. проти України», рішення "Савіни проти України").

Крім цього, суд переконаний, що вирішення заявленого позову у відсутності відповідача не означатиме обмеження його доступу до правосуддя, так як останній скористався своїм правом заявити свої доводи та заперечення проти позовних вимог, надавши письмовий відзив, а тому суд має можливість повно, всебічно та об'єктивно вирішити існуючий спір та винести законне та обґрунтоване рішення.

За таких обставин, судом ухвалено про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.

Представник Служби у справах дітей виконкому Новоукраїнської міської ради Спринсян О.В. підтримав заявлені позовні вимоги, вважаючи. що поїздка дитини за кордон відповідатиме її інтересам, сприятиме її оздоровленню та розширенню її світогляду.

Судом було з'ясовано думку неповнолітньої ОСОБА_3, яка повідомила, що поїздка за кордон є її заповітною мрією, вона довгий час очікувала цієї події, бажає відвідати Іспанію, щоб познайомитися з культурою та історією цієї країни, а також оздоровитися. Її батько ОСОБА_2 не спілкується із нею протягом п'яти років, не погоджується надати їй дозвіл для виїзду за кордон через неприязні стосунки з її матір'ю ОСОБА_1, просить задовольнити позов.

На підставі досліджених письмових доказів, судом встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11,12), між сторонами розірвано шлюб, після розлучення позивач взяла собі дівоче прізвище - ОСОБА_1 (а.с.8-10).

Позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 проживають однією сім'єю та характеризуються виключно із позитивної сторони, батько ОСОБА_2 не цікавиться життям, розвитком та вихованням своєї дитини (а.с.13,14,15,17,18)

Неповнолітня ОСОБА_3 протягом 2012-2017 років перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, у зв'язку з чим потребує подальшого оздоровлення (а.с.16).

Відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди своїй дитини ОСОБА_3 у реалізації нею своїх прав (а.с.19,20).

Згідно електронних квитків, ОСОБА_1 придбала квитки для авіаперельоту в м. Мадрид Іспанія спільно із своєю дитиною ОСОБА_3 (виїзд з м. Києва - 07.08.2018 року, зворотній виліт із м. Мадрида до м. Києва - 22.08.2018 року).

Вирішуючи заявлений позов, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1,5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Крім того, згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

В ч.ч. 7-10 ст.7 СК України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну, а також право на охорону здоров'я, гарантуються Конституцією України (ст.ст. 33, 49).

За змістом ст.ст. 154,155 СК України батьки мають право на самозахист дитини, а здійснення ними своїх батьківських прав мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини.

Суд погоджується із доводами позивачки ОСОБА_1 про те, що поїздка за кордон її неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, сприятиме її загальному розвитку, розширенню світогляду, її подальшому оздоровленню, а тому відповідатиме її якнайкращим інтересам.

Судом проаналізовано доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, які складаються із цитування юридичних термінів та витягів із чинного законодавства, будь-яких переконливих доводів на спростування позовних вимог суду не надано, не наведено обставин, яким чином поїздка неповнолітньої дитини за кордон може вплинути на права та інтереси батька, яким протягом останніх років виявляє байдужість до неї, а тому суд приходить до переконання, що заперечення відповідача проти поїздки дитини за кордон разом із матір'ю є проявом його недобросовісної поведінки та намаганням маніпулювати своєю колишньою дружиною.

За таких обставин, суд погоджується із висновком Служби у справах дітей виконкому Новоукраїнської міської ради від 26.06.2018 року про доцільність надання дозволу для виїзду дитини за кордон.

Разом із цим, суд посилається на правовий висновок ВС/ВП у справі №712/10623/17 від 04.07.2018 року, згідно якого - дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного за батьків за відсутності згоди іншого може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку та закінчення.

Зважаючи на відсутність доказів зі сторони позивача про наявність квитків на поїздки у вказані нею інші країни, крім Іспанії з 07 по 22 серпня 2018 року, то позов слід задовольнити частково, а саме із наданням дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька в Іспанію протягом 07-22 серпня 2018 року.

Суд звертає увагу і на те, що надання дозволу на неодноразові виїзди дитини без згоди батька суперечить наведеним нормам законодавства, оскільки законодавець передбачив таке право на одноразовий виїзд за рішенням суду. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові №6-15цс17 від 12 квітня 2017 року та висновку, що міститься в постанові Верховного Суду від 23.04.2018 року.

Відповідно до ч.9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Статтею 430 ЦПК України передбачений перелік справ, щодо яких суд допускає негайне виконання рішень. Даним законом не врегульовано можливість негайного виконання рішення у справі щодо надання дозволу на вивіз дитини за межі України без згоди одного з батьків.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Приймаючи до уваги термін, з якого запланована подорож позивачки із неповнолітньою дитиною за кордон, та терміни набрання судовим рішенням законної сили, суд вважає необхідним та доцільним допустити рішення до негайного виконання.

Враховуючи, що проміжок часу, з якого позивачу надається дозвіл на короткостроковий виїзд дитини за кордон без дозволу відповідача розпочинається з 07.08.2018 року, тобто в будь-якому випадку до набрання рішення законної сили, з метою забезпечення інтересів дитини, застосувавши до спірних правовідносин за аналогією закону ст.430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду, оскарження якого не зупиняє його виконання.

Керуючись ст.ст. 141,259-268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Іспанії неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1) без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1) строком на 16 днів, починаючи з 07 серпня 2018 року по 22 серпня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Оскарження судового рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Кіровоградської області або через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем в той же строк з моменту отримання повного судового рішення.

Головуючий: В. І. Шепетько