АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1929/18Головуючий по 1 інстанції - Прилуцький В.О.
Категорія: 19, 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ПАТ «Сбербанк» звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувало, що 15 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №191#3, відповідно до якого банк надав, а відповідач отримав кредитні кошти на поточні потреби у загальній сумі 71400 грн під 31% річних.

Відповідно до пункту 1.1. відповідач зобов'язався своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, використовувати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору і своєчасно повернути кредит та сплатити нараховані проценти в порядку, передбаченому графіком повернення кредиту.

Пунктом 8.4. кредитного договору передбачено, що у разі, якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов'язаний у письмовій формі повідомити про це позичальника.

19 травня 2014 року така вимога була направлена позичальнику, та вручена 27 травня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Проте, в порушення взятих на себе зобов'язань, відповідач кредитні кошти не повернув та не сплатив проценти нараховані за користування кредитом.

Станом на 03 травня 2017 року загальна заборгованість відповідача по кредитному договору становить 370 714,99 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 69 897,55 грн, проценти за користування кредитом - 73 990,27 грн, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 143 380,74 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 83 446,43 грн, які банк і просив суд стягнути на свою користь з ОСОБА_3

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року позов ПАТ «Сбербанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 15 листопада 2013 року №191#3 в сумі 370 714, 99 грн та 5560, 73 грн судових витрат, а всього 376 283,62 грн.

02 жовтня 2017 року ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення Смілянського міськрайонного суду від 12 вересня 2017 року, в якій ним заявлено про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 листопада 2017 року скасовано заочне рішення Смілянського міськрайонного суду від 12 вересня 2017 року за позовом ПАТ «Сбербанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року позов ПАТ «Сбербанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ПАТ «Сбербанк» заборгованість за кредитним договором від 15 листопада 2013 року №191#3 в сумі 370 714, 99 грн та 5560, 73 грн судових витрат, а всього 376 283,62 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що у порушення п.8.1 кредитного договору та графіку повернення кредиту відповідач, не сплачуючи своєчасно кредит та відсотки за користування ним, допустив станом на 03 травня 2017 року борг в сумі 370 714,99 грн, у зв'язку з чим вказана сума заборгованості підлягає стягненню з останнього на користь банку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що Повідомленням-вимогою позивач змінив у графіку повернення кредиту строк повернення кредиту, відсотків та платежів за надані супутні послуги у односторонньому порядку, що було передбачено пунктами 8.3. - 8.4. договору, а у відповідача, відповідно до пункту 8.5. договору виникло зобов'язання достроково повернути повну суму заборгованості, в тому числі й проценти, пені, комісійні винагороди і інше, в строк не пізніше 30 календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від банку.

Враховуючи те, що відповідач Повідомлення-вимогу №3915/7/18-5-1, отримав 27 травня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, строк виконання зобов'язання за умовами договору в нього закінчився 26 червня 2014 року.

Таким чином, надіславши вимогу, банк встановив новий строк виконання зобов'язання за кредитним договором, а графік повернення кредиту втратив чинність. Відповідно з дати вказаної у вимозі розпочався перебіг строку позовної давності. Тому право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором виникло у позивача 27 червня 2014 року, тобто саме з цього часу відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України почався перебіг строку позовної давності за його вимогами, проте до суду з цим позовом банк звернувся лише 18 липня 2017 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, що в силу вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Вказує, що оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Крім того, суд першої інстанції ніяким чином не відреагував на заяву відповідача про застосування строку позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Сбербанк» вказувало, що представник скаржника помилково посилається на необхідність застосування позовної давності для вимог по стягненню кредиту та до додаткової вимоги - стягнення неустойки, посилаючись при цьому на постанову Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №200/11343/14-ц.

У даній постанові зазначено, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Разом з тим, вказує, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а тому мав можливість заяви про застосування строку позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції, проте вказаного не зробив.

При цьому, якщо враховувати мотивувальну частину заяви про перегляд заочного рішення, то в ній зазначено про обчислення позовної давності по кожному платежу згідно графіку погашення кредиту, а не всієї суми у зв'язку із вимогою про дострокове стягнення кредиту, як зазначено скаржником у апеляційній скарзі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 15 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк» (п. 1.3. Статуту ПАТ «Сбербанк»), укладено кредитний договір №191#3, у відповідності до якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 71 400 грн з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2018 року, з відсотковою ставкою 31 % річних.

15 травня 2014 року банком було направлено ОСОБА_3 Повідомлення-вимогу за Вих. №3915/7/18-5-1, в якій зазначено, що станом на 14 травня 2014 року за кредитним договором обліковується прострочена заборгованість протягом 60 днів у сумі 4 718,70 грн, яка складається з: 1212, 42 грн прострочена заборгованість за кредитом; 3506, 28 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом, а також 408,32 грн сума пені, що нарахована за прострочення сплати платежів за кредитним договором. АТ «Сбербанк Росії» заявлено вимогу про дострокове повернення позичальником повної суми заборгованості за кредитним договором, яка станом на 14.05.2014 року складає 75209, 52 грн, та яку позичальник повинен сплатити в строк не пізніше 30 календарних днів з дати отримання даної вимоги (а.с. 27).

Вказане Повідомлення-вимогу ОСОБА_3 отримав 27 травня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення штрихкод-ідентифікатор 761 (а.с. 28).

У відповідності до розрахунку заборгованості станом на 03 травня 2017 року борг ОСОБА_3 перед банком складає 370 714,99 грн, з яких: заборгованість за кредитом 69897,55 грн, процентів за користування кредитом - 73990,27 грн, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом 143380, 74 грн, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом 83 446,43 грн (а.с. 13).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено з матеріалів справи, 15 травня 2014 року банком було направлено ОСОБА_3 Повідомлення-вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором, яку відповідач отримав 27 травня 2014 року.

Відповідно до п. 8.1. кредитного договору передбачено, що позивальник зобов'язується щомісячно «15» числа, яке є розрахунковою датою, кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем укладання цього Договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 2 372, 63 грн відповідно до Графіку, з кінцевим терміном повернення кредиту «14» листопада 2018 року. Повернення до зазначених в такому Графіку термінів вважається достроковим.

Пунктом 8.3. кредитного договору сторони погодили, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором.

Відповідно до пункту 8.5. кредитного договору, позичальник, у разі отримання від банку письмової вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості, яка вказана в такій вимозі, зобов'язаний здійснити усі платежі на користь банку (при цьому строкові платежі за договором - проценти, комісійні винагороди, пені тощо повинні бути сплачені з урахуванням строку, що минув з дати, на яку банк здійснив розрахунок заборгованості за цим договором, і по дату повернення повної суми заборгованості за цим договором) в строк не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від банку.

Таким чином, у зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором, кредитор 15 травня 2014 року скористався передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 8.3., 8.4., 8.5. договору кредиту правом на дострокове повернення повної суми заборгованості протягом тридцяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від Банку.

Враховуючи те, що відповідач Повідомлення-вимогу №3915/7/18-5-1, отримав 27 травня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, штрихкод-ідентифікатор 761, строк виконання зобов'язання за умовами договору в нього закінчився 26 червня 2014 року.

Однак в добровільному порядку вимоги банку виконані не були.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором виникло у позивача 27 червня 2014 року, тобто саме з цього часу відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України почався перебіг строку позовної давності за його вимогами, проте до суду з цим позовом банк звернувся лише 18 липня 2017 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, що в силу вимог частини 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, колегія суддів, перевіривши зазначені твердження апелянта приходить до висновку про їх обґрунтованість, при цьому керується наступними нормами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однак, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановивши, що з підстав, передбачених кредитним договором, кредитор ПАТ «Сбербанк», у травні 2014 року змінив строк виконання кредитного зобов'язання в повному обсязі, після чого у банку виникло право на подання позову про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, колегія суддів приходить до висновку про те, що, звернувшись до суду із даним позовом у липні 2017 року, банк пропустив установлений законом строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подано заяву, що є підставою для відмови у позові банку у даній справі.

Щодо доводів банку викладених у відзиві на апеляційну скаргу в частині того, що відповідач після призначення цивільної справи до розгляду в загальному порядку, мав можливість усно або письмово заявити про застосування строків позовної давності, однак відповідач таке право в суді до винесення рішення по суті не реалізував, колегія суддів перевіривши їх обґрунтованість прийшла до наступних висновків.

Встановлено, що в липні 2017 року банк звернувся із позовом до відповідача, в результаті розгляду якого 12 вересня 2017 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

02 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд вказаного рішення суду, та ухвалою суду від 01 листопада 2017 року зазначене заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

При цьому, як видно із заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення, ним ставилося питання про застосування судом строку позовної давності до вимог банку (а.с. 47).

Крім того, у заяві від 11 квітня 2018 року в якій ОСОБА_3 просив суд розглянути справу у його відсутність, він просив суд врахувати положення викладені в заяві про перегляд заочного рішення, застосувавши термін позовної давності та зменшити розмір нарахованої пені (а.с. 93).

Разом з тим, в рішенні суду першої інстанції не надано правової оцінки вказаним доводам відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни чудового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам встановленим у справі.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2018 року.

Судді: