Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 295/8759/17-ц

провадження № 61-872св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2017 року у складі головуючого-судді Полонця С. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року у складі суддів: Микитюк О. Ю., Галацевич О. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до кредитного договору № 0 від 02 жовтня 2007 року та додаткових угод до нього № 1 від 02 вересня 2014 року та № 2 від 03 квітня 2015 року, укладених з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», вона отримала споживчий кредит в розмірі 28 750 доларів США, що відповідно до пункту 1.1 кредитного договору становить 145 187 грн строком на двадцять років, погашення кредиту та сплата процентів здійснюється шляхом сплати ануїтентних платежів.

Договір кредиту разом з додатковими угодами до нього, не відповідає вимогам закону, не містить обов'язкових умов кредитування у результаті чого є нікчемним та таким, що не породжує юридичних наслідків. При укладенні цього договору банком не було надано необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про отриману продукцію, умови кредитування, сукупну вартість кредиту та відповідні валютні ризики позичальника, чим поставлено останнього у нерівні з банком умови та введено в оману.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила позов задовольнити та визнати кредитний договір № 0 від 02 жовтня 2007 року та додаткові угоди до нього № 1 від 02 вересня 2014 року та № 2 від 03 квітня 2015 року недійсними.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час підписання оскаржуваного договору позивачу була доведена у письмовій формі вся необхідна інформація, що остання підтвердила своїм власноручним підписом у договорі та погодилася із зазначеними у ньому умовами кредитування. Оскаржуваний договір кредиту та додаткові угоди до нього містіть усі передбачені законом відомості, при їх підписанні дотримано всі законодавчо визначені вимоги щодо форми і змісту, що є повним дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів»; докази щодо введення позивача в оману при укладенні кредитного договору або вчинення зі сторони банку умисних дій щодо приховання обставин укладення такого договору відсутні. Позивач не скористалась своїм правом протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, не врахували, що на момент укладення оскаржуваного кредитного договору він не відповідав вимогам закону за формою і змістом. При його укладенні банком не надано необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про отриману продукцію, відповідні валюті ризики, унаслідок чого позичальника поставлено в нерівні з банком умови, які в подальшому призвели до значного подорожчання продукції за кредитним договором. Крім того оскаржуваний договір підписано позивачем під впливом обману з боку банку, що тягне за собою визнання такого договору недійсним.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Судами встановлено, що 02 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 28 750 доларів США, а остання зобов'язалася повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 285 доларів США щомісяця. Додатковою угодою № 1 від 02 вересня 2014 року між сторонами затверджено графік погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору, а згідно додаткової угоди № 2 від 03 квітня 2015 року сторони домовилися про переведення схеми погашення кредиту з ануїтентної в стандарту, та визначили її порядок, а також розмір процентної ставки за користування кредитом починаючи з 03 квітня 2015 року до 02 жовтня 2028 року включно.

Позивач при укладенні кредитного договору була ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валютного платежу у валютному зобов'язанні під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство України.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 1048-1052 ЦК України істотними умовами є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Зі змісту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) вбачається, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Частинами п'ятою та восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Виходячи із загальних умов договору кредиту від 02 жовтня 2007 року та додаткових угод до нього від 02 вересня 2014 року та від 03 квітня 2015 року, сторонами досягнуто домовленості щодо всіх умов договору, де чітко визначено всі умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Доказів введення відповідачем позивача в оману при укладенні оскаржуваного кредитного договору матеріали справи не містять.

Установивши, що оскаржуваний кредитний договір від 02 жовтня 2007 року та додаткові угоди до нього від 02 вересня 2014 року та від 03 квітня 2015 року, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов угоди, підписанням цього договору позивач засвідчила, що ознайомлена з умовами кредитування та підтвердила згоду на них, ніяких застережень або зауважень щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору позивач не заявляла, правом протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору не скористалася, суди, вірно застосували положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 207, 215, 230, 234, 638, 640 ЦК України, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог щодо визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не з'ясували обставини справи та не врахували, що оскаржуваний кредитний договір не відповідає вимогам закону за формою і змістом, при його укладенні банком не надано необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про отриману продукцію, відповідні валютні ризики, унаслідок чого позичальника поставлено в нерівні з банком умови, які в подальшому призвели до значного подорожчання продукції за кредитним договором та введено позивача в оману, є безпідставними та суперечать наявним у справі доказам і спростовуються встановленими судами обставинами справи. Крім того, вказані доводи були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик