АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3692/18 Справа № 204/5743/17 Головуючий у 1 й інстанції - Книш А. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Дніпро 31 липня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Голови ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського

управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області,

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області про вселення в кімнату АДРЕСА_1.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що її батькові ОСОБА_6 була надана кімната в гуртожитку полку патрульно - постової служби міліції Дніпропетровського МУ МВС України в Дніпропетровській області, за адресою АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3, і з моменту народження разом з батьками проживала за цією адресою, а після отримання паспорту була там зареєстрована. Іх сім'я займала кімнату АДРЕСА_1 гуртожитку.

В подальшому, в цій кімнаті також був зареєстрований її син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, молодший син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав з нею без реєстрації.

Батько позивача, ОСОБА_6, отримав житло та виселився з гуртожитку.

Позивач разом з двома дітьми та матір'ю до листопада 2016 року проживала у гуртожитку, потім їм стали чинити перешкоди, відключили воду, закрили туалети, а 30 листопада 2016 року їх не пустили до гуртожитку, кімната була опечатана.

Іншого житла позивач не має, є одинокою матір'ю з двома дітьми, а тому вимушена проживати у родичів та знайомих. Посилаючись на ст.ст. 125, 132 ЖК України просить вселити її та малолітніх дітей у кімнату АДРЕСА_1 /а.с. 2-3/.

Представник відповідача подав заперечення на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на те, що вони не є належним відповідачем, так як Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області як юридична особа публічного права було утворено лише 07.11.2015 року і вони не є правонаступником Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. Крім того, будівля АДРЕСА_1 є адміністративною будівлею, а не гуртожитком /а.с. 34-35/.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Вселено ОСОБА_2 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в кімнату АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 136-138/.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач з 04.05.2006 року тимчасово була зареєстрована в кім. АДРЕСА_1, а з 17.04.2008 року зареєстрована постійно, та довгий час там проживає, ця кімната є єдиним житлом позивача та її малолітніх дітей, а тому вони мають правові підстави для проживання та користування кімнатою АДРЕСА_1.

З рішенням суду не погодився відповідач, представник якого подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог /а.с. 142-150/.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є адміністративною будівлею та належить на праві власності Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, яке видано на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 25.12.2012 року /а.с. 77, 78/.

Відповідно до довідки ліквідаційної комісії ДМУ ГУМВС від 04.10.2017 року № 30/11754, адміністративна будівля за адресою АДРЕСА_1, значиться на балансі ліквідаційної комісії ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області /а.с. 76/.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що її батько, ОСОБА_6, отримав для проживання кімнату АДРЕСА_1 як працівник міліції, так як цей будинок був гуртожитком полку патрульно - постової служби міліції Дніпропетровського міського управління МВС України в Дніпропетровській області, але будь-які докази підстав законного вселення у цю кімнату суду надано не було, також відсутні відомості щодо проходження служби в поліції та перебування на цивільних посадах в ГУНП Дніпропетровської області ОСОБА_6 /а.с. 40/. Крім того, позивач пояснила, що її батько отримав квартиру та виїхав з гуртожитку, а так як батьки були розлучені, то вони з матір'ю залишилися проживати в гуртожитку, коли саме та де батько отримав квартиру позивачці не відомо.

Позивач ОСОБА_2 має сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. В своїх вимога вона посилається на те, що разом з дітьми та матір'ю проживала в кімнаті АДРЕСА_1, куди просить їх вселити, але як вбачається з інвентарної справи, яка знаходиться в матеріалів справи, а саме схематичного плану земельної ділянки АДРЕСА_1 та поверхового плану будівлі, будь-які приміщення для проживання сім'ї там відсутні /а.с. 94-107/.

Згідно довідки № 18/31-5111 від 05.10.2017 року у штатах апарату, відділів та відділень поліції, окркмих підрозділів Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, що затверджені наказом Національної поліції України від 24.10.2016 року № 1054/ДСК, зі змінами та доповненнями, існування підрозділу "гуртожиток" не передбачено /а.с. 37/.

Відповідно до ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків. Правовий режим гуртожитків урегульовано главою 4 цього Кодексу.

Статтями 127, 128, 129 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства.

Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради.

За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають з підприємством у трудових відносинах. Надання жилої площі особам, які не працюють на підприємстві (за розпорядженням керівництва без видачі ордера) є порушенням діючого законодавства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що будівля АДРЕСА_1 є нежитловою адміністративною будівлею, не входить до житлового фонду та не має статусу гуртожитку. Позивач ОСОБА_2 ніколи не перебувала у трудових відносинах з Дніпропетровським міським управлінням ГУМВС України в Дніпропетровській області, будь-які підстави для проживання в цій будівлі у неї відсутні.

Відносно довідок, які знаходяться в матеріалах справи та надані позивачем про склад сім'ї від 29.11.2010 року, від 02.03.2010 року та 25.12.2014 року , з яких вбачається, що склад сім'ї ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 входить син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 для пред'явлення до органу праці та соціального захисту населення та копії паспорту про наявність у ОСОБА_2 реєстрації за адресою АДРЕСА_1 /а.с. 4-7/, то це не може бути підставою для вселення її та малолітніх дітей до адміністративної будівлі непридатної для проживання.

Щодо наявності в паспорті ОСОБА_2 реєстрації, то як вбачається, в матеріалах справи знаходяться відповіді на звернення заступника голови ліквідаційної комісії ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області згідно яких в картотеках з питань реєстрації осіб, переданих до відділу органами Державної міграційної служби відомості щодо реєстрації ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 відсутні, крім того, картотека щодо реєстрації місця проживання осіб, домова книга або інша архівна інформація щодо зареєстрованих осіб за цією адресою до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради не передавалися /а.с. 127, 130, 131/.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнанні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилкового прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, так як вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Голови ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року - скасувати.

ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в задоволенні позовних вимог про вселення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта