Справа № 524/290/18
Провадження №2/524/1038/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., за участі: - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, - відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення коштів на утримання малолітньої дитини та дружини, -

треті особи: - орган опіки та піклування: - виконавчий комітет Кременчуцької міської Ради; - Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради;

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення коштів на утримання малолітньої дитини та дружини.

Вказувала, що 12 листопада 2016 року взяла шлюб з відповідачем, який було зареєстровано в Красногвардійському районному у місті Дніпропетровську ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у шлюбі народилася дочка ОСОБА_4. Посилалася на те, що з жовтня 2017 року разом з дочкою переїхала проживати до своїх батьків до м. Кременчук. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини і сім'ю не надає.

Просила визначити місце проживання дитини - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею, матір'ю ОСОБА_1.

Стягнути з відповідача на її користь: - кошти на утримання дитини - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 18 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття; - кошти на утримання дружини ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 18 січня 2018 року до досягнення дитиною - дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, віку трьох років; і судові витрати покласти на позивача (а.с.1-7).

Ухвалою судді від 06 березня 2018 року було відкрито провадження у справі, визначено та залучено сторін та третіх осіб у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.58).

Ухвалою суду від 27 березня 2018 року за результатами розгляду справи в підготовчому судовому засіданні було задоволено клопотання позивача про витребування інформації про доходи відповідача, призначено справу до розгляду ( а.с.69).

16 травня 2018 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву про визнання позовних вимог про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини (а.с.100).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, які були викладені у позовній заяві. Також, просив стягнути з відповідача на користь позивача всі оплачені позивачем судові витрати, які складалися з і сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу, посилаючись на наявність розрахунку витрат на правову допомогу, акту про приймання-передачу виконаних робіт, відмовився надати книгу (журнал) обліку доходів адвоката.

Відповідач ОСОБА_3 з позовними вимогами щодо місця проживання дитини, стягнення аліментів погодився у повному обсязі. Щодо вимог про стягнення судових витрат, які були оплачені позивачем, вказував на надмірний розмір витрат на правову допомогу.

Позивач ОСОБА_1, представники третіх осіб: органу опіки та піклування: - виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради; - Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради, у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, просили розглянути справу за їх відсутності ( а.с. а.с. 64, 97, 121).

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає часткому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом достовірно встановлено, що 12 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1) взяла шлюб з відповідачем ОСОБА_3, який було зареєстровано в Красногвардійському районному у місті Дніпропетровську ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис за № 1534, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 12 листопада 2016 року (а.с. 13).

У шлюбі сторони у справі мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що постає зі свідоцтва про народження дитини, серії НОМЕР_4 від 26 травня 2017 року (а.с. 14).

Позивач, відповідач та їх малолітня дочка проживали однією сім'єю за зареєстрованим місцем проживання відповідача: АДРЕСА_2.

У жовтні 2017 року позивач разом з дочкою переїхала проживати до своїх батьків до м. Кременчук за адресою: М. Кременчук, АДРЕСА_1, де проживають і на день розгляду справи в суді, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи за № 4225 від 26 грудня 2017 року, актом про проживання, складеного 11 грудня20917 року в ТОВ «Житлорембудсервіс» (а.с. а.с. 15, 16), що не заперечувалося відповідачем.

Отже, суд констатує, що сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство і мають різні бюджети.

Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-ох років, одержує матеріальну допомогу при народженні дитини.

Відповідач є працездатним, не має ознак інвалідності, працює та має стабільний заробіток, не має на утриманні інших осіб, у тому числі малолітніх та/або неповнолітніх дітей, не має будь-які аліментні зобов'язання перед будь-якими особами (а.с. 78-79, 81).

На утримання малолітньої дочки та позивача, як дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років, відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку не надає.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За ч. 3 ст.181 цього Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3.1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3.2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

при визначенні розміру аліментів суд враховує:

- стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

- стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

- наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

- інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 ст.183 згаданого Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка

буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно ч. 2 ст. 84 цього Кодексу дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Згідно ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Отже, суд, враховуючи наведені встановлені обставини, а також згоду відповідача з вимогами щодо стягнення коштів на утримання малолітньої дочки та дружини у розмірах запропонованих позивачем, приходить до висновку, що позивач має право на одержання від відповідача коштів на своє утримання та утримання дитини, а відповідач зобов'язаний надавати таку допомогу у розмірах відповідно в межах заявлених вимог позивача. Звідси, позовні вимоги щодо стягнення аліментів підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання, то суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків,особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч. ч. 4, 5 ст. 19 цього Кодексу при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК України, вказують на необхідність з'ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків.

У принципі N 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, N 2402 визначено: «...Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року N 789 - XII визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією N 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року N 789 - XII, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради від 04 червня 2018 року орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1 (а.с. а.с. 122-124).

Тому, суд на підставі встановлених обставин, враховуючи наявність позитивного висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з позивачем, згоду відповідача з позовом і в цій частині вимог, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з визначенням місця проживання дитини з позивачем.

У ч. 2 ст. 18 СК України встановлено, що суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є:

1) встановлення правовідношення;

2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку;

3) припинення правовідношення, а також його анулювання;

4) припинення дій, які порушують сімейні права;

5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права;

6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором;

7) зміна правовідношення;

8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад: рішення суду від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», рішення суду від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», рішення суду від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», рішення суду від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», рішення суду від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», рішення суду від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», рішення суду від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд звертає увагу сторін на те, що у ст. 133 ЦПК України встановлено:

1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

3. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 141 ЦПК України передбачено:

1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

3. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

4. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

5. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

6. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

7. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

8. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

9. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У ч.1 статті 142 цього Кодексу визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивач при поданні позову сплатила судовий збір в частині вимоги про визначення місця проживання дитини у розмірі 704 грн. (а.с.1), а в частині вимог про стягнення аліментів позивач у відповідності до п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» є звільненою від сплати судового збору по вимогам про стягнення аліментів.

Позивач зі своїм представником надали суду квитанції про сплату позивачем вартості наданої правової допомоги на загальну суму в 7 тис.грн. з розрахунком вартості таких послуг та актами на підтвердження факту виконання робіт (а.с. а.с. 101-106)

Суд вважає, що розмір вартості наданої правової допомоги позивачеві є надмірним та не відповідає засадам розумності і виваженості, співмірності та пропорційності характеру і часу дій адвоката ОСОБА_2, котрий надавав позивачеві правову допомогу.

Так, суд погоджується щодо визначеного розміру вартості наданої адвокатом правової допомоги у вигляді консультації у розмірі 350 грн., який не є на даний час безпідставно завищеним.

Однак, суд критично оцінює вартість дій та послуг адвоката при виготовленні позовної заяви, яка складається фактично з семи сторінок, з яких чотири сторінки стосуються сторін у справі, змісту позовних вимог, найменування копій документів у додатку, текстуального зазначення правових норм. При цьому, не досліджені та не були наведені детальні обставини стосовно сторін, зокрема їх майнового становища, розміри доходів сторін у справі, перебування позивача у відпустці, ведення спільного господарства та бюджету. Крім того, тривалий за часом розгляд справи пов'язане з неякісною підготовкою позовної заяви, внаслідок чого суд вимушений був двічі залишати позовну заяву без руху для усунення недоліків, вирішувати клопотання про витребування додаткових доказів у справі. Також, суд звертає увагу позивача та їїх представника, відповідача на те, що позивач зі своїм представником не використали правову можливість щодо звернення до суду із заявою про забезпечення доказів до подання відповідного позову. Тому, вартість послуг адвоката щодо складання позовної заяви суд оцінює у 1250 грн.

Представник позивача приймав участь у судових засіданнях, у яких загальна тривалість не перевищує 1 (одну) годину. Тому, беручи до уваги розрахунок вартості 1 год. в 700 грн., суд оцінює вартість участі представника позивача в грошовому еквіваленті в розмірі 700 грн.

Підсумовуючи факти щодо судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору в розмірі 351,60 грн. та кошти у повернення оплачених витрат на правову допомогу у розмірі 2300 грн., і на користь держави судовий збір в розмірі 705,60 грн. (704,80 грн.+0,80 грн.), де 704,80 грн. - судовий збір в частині вимоги про стягнення аліментів, 0,80 грн. - розмір недоплаченої частини судового збору позивачем при поданні позову при визначенні місця проживання дитини.

Отже, позивачеві необхідно відмовити у задоволенні позову в частині вимог до відповідача про стягнення коштів у повернення сплачених витрат на правову допомогу у розмірі 4700 грн.(7000грн.-2300грн.).

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, враховуючи згоду відповідача з позовними вимогами про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини у повному обсязі, суд вважає за необхідне зобов'язати УДКС України у Полтавській області (Управління Державної казначейської служби України у м. Кременчуці Полтавської області) повернути позивачеві кошти в розмірі 352,40 грн. як половини (50%) сплаченого судового збору у розмірі 704,00 грн. (сімсот чотири грн.), згідно наявного в матеріалах цивільної справи оригіналу квитанції № 0.0.9480640.1 від 17 січня 2018 року (а.с.1).

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів необхідно допустити до негайного виконання в межах сум платежів за один місяць.

Керуючись ст. ст. 18, 19, 160, 161, 180 - 183 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76- 83, 89, 142, 258, 259, 264, 265, 273, 352, 354,430 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визначити місце проживання дитини - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4, РНОКПП: НОМЕР_2):

- кошти на утримання дитини - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 18 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття;

- кошти на утримання дружини ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 18 січня 2018 року до досягнення дитиною - дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, віку трьох років;

- кошти у повернення сплаченого судового збору в розмірі 351,60 грн.;

- кошти у повернення оплачених витрат на правову допомогу у розмірі 2300 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 705,60 грн.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_3 про стягнення коштів у повернення сплачених витрат на правову допомогу у розмірі 4700 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів виконати негайно в межах сум платежів за один місяць.

Зобов'язати УДКС України у Полтавській області (Управління Державної казначейської служби України у м. Кременчуці Полтавської області) повернути ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3, РНОКПП: НОМЕР_2) кошти в розмірі 352,40 грн. як половини (50%) сплаченого судового збору у розмірі 704,00 грн. (сімсот чотири грн.), згідно наявного в матеріалах цивільної справи оригіналу квитанції № 0.0.9480640.1 від 17 січня 2018 року.

Повне рішення виготовлено 08 серпня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти діб з дня складання повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Суддя: