Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа №522/5246/16-ц

провадження № 61-34011св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі представника Сокуренко Євгена Сергійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року у складі судді Чернявської Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про стягнення сум банківських вкладів.

На обґрунтування позову зазначила, що між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDN22440, Вклад «Депозит VIP». На виконання умов договору, позивач внесла грошові кошти у розмірі 150 000, 00 доларів США строком на 12 місяців до 25 травня 2011 року включно, відповідач зобов'язався сплачувати відсотки за вкладом у розмірі 11% річних.

Строк цього договору неодноразово подовжувався. З березня 2014 року банк припинив виплачувати відсотки за користування вкладом та заблокував її рахунок. 16 лютого 2016 року вона звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про дострокове розірвання договору вкладу, внаслідок чого договір є розірваним з 23 лютого 2016 року. Суми депозиту та проценти за користування її коштами банк не повернув.

Просила стягнути з відповідача на її користь борг за договором вкладу у сумі 170 547, 94 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 4 620 962,66 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором вкладу №SAMDN22440 від 28 травня 2010 року в сумі 170 547, 94 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення становить 27,26 гривень за 1,0 долар США еквівалентно 4 649 136,84 грн та судовий збір у сумі 6 890,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що між нею та банком укладено депозитний договір, ОСОБА_4 на виконання зазначеного договору перерахувала відповідні кошти. Стороною договору, є ПАТ КБ «Приватбанк», припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивано тим, що припинення відокремлених підрозділів ПАТ «Приватбанк» не є підставою для невиконання відповідачем зобов'язань за договором. Стороною договору є ПАТ КБ «Приватбанк», а не відокремлений підрозділ. Кримське відділення ПАТ «Приватбанк» діяло в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за виконання зобов'язань перед позивачем.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції встановив обставини справи та надав належну оцінку доказам у справі.

У липні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

05 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк», зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 рокув частині задоволення позову до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення позивача на касаційну скаргу.

05 червня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачем надано лише ксерокопії заяви на оформлення депозитного вкладу та квитанції про внесення грошових коштів, які не містять «мокру» печатку юридичної особи, а тому в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження внесення ОСОБА_4 грошових коштів за депозитним договором.

Суди не встановили всі обставини справи, включаючи звернення позивача до Автономномної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ») за отриманням компенсаційних виплат та звернення до судів «Російської Федерації» на території Автономної Республіки Крим. Позивачем належним чином не доведено дотримання порядку звернення до банку із заявою про повернення грошового вкладу.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачем для огляду в судове засідання першої інстанції та апеляційної інстанції надавались оригінали документів, а саме: оригінал договору вкладу №SAMDN22440 від 28 травня 2010 року та оригінал квитанції № 227100012.

Щодо посилання відповідача на те, що судом не з'ясовано всіх обставин у справі, включаючи звернення до АНО «ФЗВ», то саме банк повинен довести цю обставину. Відповідач не надав на вимогу суду відомості щодо звернення позивача до АНО «ФЗВ». Позивач самостійно звернулась до АНО «ФЗВ», їй надано довідку від 20 лютого 2017 року № 1/888 про те, що ОСОБА_4 не зверталась до фонду та не отримувала жодних компенсаційних виплат.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між 25 травня 2010 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDN22440, Вклад «Депозит VIP». На виконання зазначеного договору позивач передала, а банк прийняв грошові кошти в розмірі 150 000,00 доларів США строком на 12 місяців до 25 травня 2011 року включно, та зобов'язався сплачувати відсотки за вкладом у розмірі 11% річних (а. с. 6-7).

Судом першої інстанції у судовому засіданні оглянуто оригінал депозитного договору та квитанції про внесення до банку суми вкладу.

За змістом пункту 7 договору у випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, даний договір продовжується ще на один строк, зазначений в таблиці №1 цього договору. Договір продовжується неодноразово без явки клієнта. Обчислення нового строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 у день закінчення строку договору за вкладом не заявляла банку про свій намір повернути вклад, а відтак договір неодноразово продовжено з 29 травня 2011 року по 29 травня 2012 року, з 30 травня 2012 року по 30 травня 2013 року, з 31 травня 2013 року по 31 травня 2014 року, з 01 червня 2014 року по 01 червня 2015 року, з 02 червня 2015 року по 02 червня 2016 року.

Із березня 2014 року банк припинив виплачувати позивачу відсотки за користування вкладом та заблокував її рахунок.

За змістом пункту 16 договору сторони мають право достроково розірвати зазначений договір відповідно з чинним законодавством, повідомивши про це другу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору.

16 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про дострокове розірвання договору вкладу на третій робочий день з моменту отримання ПАТ КБ «Приватбанк» цієї заяви та вимогою повернути їй належні за договором вкладу кошти (а. с. 13-14).

Зазначену заяву ПАТ КБ «Приватбанк» отримано 19 лютого 2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення цінного листа (а. с. 15). Договір банківського вкладу відповідно до пункту 16 договору є розірваним з 23 лютого 2016 року.

Заявами від 16 лютого 2016 року, 18 березня 2016 року ОСОБА_4 просила повернути належні їй за договором банківського вкладу кошти, але, відповідач свого обов'язку не виконав.

Відповідно до виписки з рахунку від 23 липня 2014 року відповідач востаннє нараховував відсотки на вклад 26 березня 2014 року, тому розмір нарахованих та невиплачених відсотків на цю дату склав 1 064,38 долари США. Після 26 березня 2014 року банк відсотки не нараховував.

Позивачем надано розрахунок заборгованості відповідача за спірним договором станом на 01 березня 2016 року, яка складає 170 547, 94 долари США, а саме: основний борг - 150 000,00 долари США; заборгованість за відсотками - 20 547,94 долари США.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174(далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції № 174, передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

На підтвердження укладання договору ОСОБА_4 надала квитанцію про внесення коштів на депозитний рахунок банку, оригінал якої оглянуто судом. Вказана квитанція містить усі необхідні реквізити, а саме відомості про платника; призначення платежу, підпис бухгалтера та касира банку.

Встановивши обставини та надавши належну оцінку наданим позивачем доказам, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що між сторонами укладено вищезазначений договір про депозитний вклад і позивачем внесено кошти на депозитний рахунок банку.

Відповідно до частини четвертої статті 1060 ЦК України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260.

Згідно із пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «Приватбанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Посилання в касаційній скарзі на справу за позовом ОСОБА_6, в якій рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 09 грудня 2015 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» за договором банківського вкладу 211 405, 94 рублів, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки встановлені обставини в іншій справі, у якій брали участь інші особи, не мають преюдиційного значення для розгляду цієї справи, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Верховний Суд виходить із встановлених обставин у вказаній справі, в якій суд перевірив оригінали договору Вклад «Депозит VIP» від 28 травня 2010 року та квитанції про внесення 150 000,00 доларів США за депозитним договором.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив, що на спростування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» жодних письмових доказів не надав, а також не надав докази про повернення позивачу коштів.

Наведені відповідачем у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували та виклали відповідні мотиви.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанцій - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України їх виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі представника Сокуренка ЄвгенаСергійовичазалишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г. І. Усик