Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" липня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді - Катющенко В.П. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в залі суду, у приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом: Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з ОСОБА_1 матеріальної шкоди (збитків) в розмірі 9 492,32 гривень.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 вересня 2009 року Наказом Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги № 263-вк ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача господарства на ставку з окладом відповідно до штатного розпису. 19 листопада 2014 року Наказом Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги № 155-п відповідача призначено на 0,5 ставки прибиральника території з окладом відповідно до штатного розпису. З 22 вересня 2016 року по 14 грудня 2016 року (із призупиненням на період з 27 вересня 2016 року по 07 листопада 2016 року) Північним офісом Державної аудиторської служби України проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги за період з 01 грудня 2012 року по 01 вересня 2016 року. У ході ревізії були виявлені порушення фінансової дисципліни на підприємстві, про що зазначено в акті ревізії від 21 грудня 2016 року № 05-30/296. Зазначені порушення призвели до матеріальної шкоди (збитків) лікарні, а саме: завідувачем господарсько-обслуговуючим персоналом ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди (збитків) лікарні на загальну суму 2 547,69 гривень. Також, ревізією проведено перевірку дотримання законодавства при здійсненні операцій з оплати праці внутрішніх сумісників. За період з 01 квітня 2013 року по 01 серпня 2016 року зайво виплачено заробітної плати на загальну суму 19 401,54 гривень та відповідно, зайво перераховано єдиного соціального внеску - на 7 042,76 гривень. Зазначені порушення призвели до матеріальної шкоди (збитків) лікарні на загальну суму 26 444,30 гривень, а саме: завідувачем господарсько-обслуговуючим персоналом ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди (збитків) лікарні на загальну суму 6 944,63 гривень.

22 травня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Копію вказаної ухвали позивачем було отримано 11 червня 2018 року, а відповідачем - 21 червня 2018 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги № 263-вк від 16 вересня 2009 року, ОСОБА_1 було прийнято на посаду завідувача господарством господарсько-обслуговувального персоналу з 16 вересня 2009 року, з випробувальному терміном три місяці, з повною матеріальною відповідальністю.

Наказом позивача № 155-П від 19 листопада 2014 року, ОСОБА_1 було дозволено сумісництво на 0,5 ставки прибиральника території того ж персоналу з 19 листопада 2014 року, з відпрацюванням робочого часу згідно графіку у вільний від основної роботи час.

Відповідно до листа-повідомлення Північного офісу Держаудитслужби Державної аудиторської служби України від 04 січня 2017 року, відповідно до п. 1.2.2.1. Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в м. Києві за ІІІ квартал 2016 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги за період з 01 грудня 2012 року по 01 вересня 2016 року було встановлено: в порушення вимог п. 3.1.1., п. 3.1.4. Розділу 3 «Доплати» Умов праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального населення, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 жовтня 2005 року № 30 внаслідок невірного встановлення керівникам структурних підприємств виплачувались доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, впродовж липня-листопада 2013 року та жовтня 2014 року працівникам лікарні зайво виплачено заробітної плати на суму 7217,23 гривень відповідно, зайво перераховано єдиного соціального внеску в сумі 2619 гривень; в порушення вимог п. 3.1.2., п. 3.1.4. Розділу 3 «Доплати» Умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України і Міністерства охорони здоров'я України від 05 жовтня 2005 року № 308/519 внаслідок невірного встановлення керівникам структурних підрозділів виплачувались доплати за збільшення обсягів робіт, впродовж лютого 2013 року - жовтня 2015 року, працівникам Лікарні зайво виплачено заробітної плати на суму 3185,27 гривень та відповідно, зайво перераховано єдиного соціального внеску в сумі 1156,25 гривень; в порушення вимог п. 4 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 та п. 4 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України № 43 від 28 червня 1993 року внаслідок безпідставного надання сумісництва керівникам структурних підрозділів, впродовж періоду з 01 квітня 2013 року по 01 серпня 2016 року, працівникам Лікарні зайво виплачено заробітної плати на суму 19401,54 гривень та відповідно, зайво перераховано єдиного соціального внеску на суму 7042,76 гривень.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, позивач, зокрема, у позовній заяві посилається на норми ч. 1 ст. 130, п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України та зазначає, що виявлені ревізією порушення призвели до матеріальної шкоди (збитків) лікарні, а саме: завідувачем господарсько-обслуговуючим персоналом ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди (збитків) лікарні на загальну суму 2 547,69 гривень та 6 944,63 гривень.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135 Кодексу законів про працю України передбачено, що межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством.

Умови і межі матеріальної відповідальності робітників і службовців за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, з якими вони перебувають у трудових відносинах, і порядок її покриття визначені Положенням про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затверджених Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 р. № 4204-IX (далі - Положення).

Згідно п.п. «1» п. 10, п. 11 Розділу ІІІ Положення, робітники і службовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, в таких випадках: коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 11 цього Положення укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.92 року, під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Таким чином, з аналізу норм чинного законодавства України вбачається, що умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

При цьому, під прямою дійсною шкодою вбачається також і така категорія шкоди як втрата матеріальних цінностей (такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося).

Протиправність поведінки працівника передбачає поведінку працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Крім того, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина, тобто це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Натомість, причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, має бути прямим (безпосереднім), за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає саме з дій чи бездіяльності працівника.

В той же час, в ході ревізії фінансово-господарської діяльності позивача, проведеною Державною аудиторською службою України, було виявлено зайво виплачені внаслідок невірного встановлення керівникам структурних підрозділів доплат, безпідставного надання сумісництва керівникам структурних підрозділів, що призвело до зайва виплачених сум заробітної плати працівникам, при цьому не було встановлено відповідно матеріальної шкоди, завданої працівниками, відповідних нестач матеріальних цінностей, умисним знищенням або умисним псуванням матеріалів, тощо, що в свою чергу свідчило про завдання матеріальної шкоди підприємству з боку працівника, який являється матеріально відповідальною особою.

Крім того, за вимог ст. 1215 Цивільного кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або

смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували винність дій відповідача в частині безпідставного надання останній сумісництва та невірного нарахування останній заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність підстав вважати, що нарахована сума збитку, завдана позивача, являється матеріальною шкодою, завданою працівником, а також те, що судом не встановлено вини відповідача у неправильному нарахуванні заробітної плати, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 130, 134, 135, 135-1 Кодексу законів про працю України, Положенням про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затверджених Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 р. N 4204-IX, т.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги (02166, м. Київ, вул. Братиславська, буд. 3) до ОСОБА_1 (02092, АДРЕСА_1) про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: