ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2511/14-ц
Провадження №2/477/5/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого- судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Зареєвича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 Зареєвича до ОСОБА_1 та Шевченківської сільської ради Вітовського (раніше Жовтневого) району Миколаївської області, третя особа - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, про визнання права власності на самовільно збудований житловий будинок та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним первісним позовом, в якому виклала свої наступні вимоги.

В 1997 році вона одружилася з ОСОБА_2 Зареєвичем, від якого у них народилася дочка ОСОБА_3, 25 липня 1997 року. Однак шлюбні відносини між ними ускладнилися через конфлікти, тому просила їх шлюб розірвати.

Крім того, вважала за необхідне здійснити поділ їх набутого під час шлюбу майна, а саме: житловий будинок по вул. П. Морозова, 70 в с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області та земельної ділянки, виділеної для його будівництва та обслуговування, площею 0,0984 га, за тією ж адресою, визнавши за кожним із них право власності на ? частину на будинку та земельної ділянки.

Також, просила здійснити реальний поділ цих будинку та земельної ділянки.

Під час розгляду справи відповідач подав зустрічну позовну заяву, в які просив визнати право власності на самовільно збудований житловий будинок, визнавши його спільною сумісною власністю, з поділом його між подружжям по 1/2 частині за кожним.

Посилався на те, що самостійно перебудував на своїй земельній ділянці будинок, який не може зареєструвати, оскільки нормативні акти, які визначали можливість Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області (далі - Інспекція) прийняти в експлуатацію збудованого ним самочинного будинку, хоча спеціалістом у галузі будування було підтверджено, що він побудований відповідно до норм та правил будування і без відхилень від цих норм, тому згідно з положеннями ст. 331 та ст. 376 ЦК України просив позов задовольнити і визнати за ним право власності на самочинно збудований будинок.

В судове засідання сторони не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від позивачки за первісним позовом на адресу суду надійшла заява з проханням справу розглядати без її участі, а позов задовольнити в частині визнання за кожним права власності на 1/2 частину житлового будинку, але вимоги в частині розірвання шлюбу залишити без розгляду.

Від представника третьої особи надійшла заява, відповідно до якої Інспекція просить прийняти рішення в справі відповідно до діючого законодавства без участі їх представника.

Представник відповідач - сільської ради до судового засідання не з'явився, про його час та місце був повідомлений.

Позивач за зустрічним позовом надав суду заяву, в які просив свої вимоги задовольнити.

Ухвалою суду позовні вимоги позивачки за первісним позовом в частині розірвання шлюбу були залишені без розгляду.

Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Порядок будівництва нерухомого майна, прийняття його в експлуатацію врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; Цивільним кодексом України; Законами України: «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про охорону культурної спадщини», «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими.

Спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій ст.376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Аналогічні положення закріплені у п. 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» в якому вказав, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відмова від проведення перебудови може бути підставою для знесення самочинного будівництва за рішенням суду.

Відповідно до положень ч.ч. 4, 5 ст. 376 ЦК України, предметом доказування у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність факту порушення прав інших осіб та істотних порушень будівельних норм і правил при здійсненні самочинної забудови.

Із змісту цих норм випливає, що законом встановлена презумпція порушення права інших осіб та наявність істотних порушень будівельних норм при самочинному будівництві, які мають бути спростовані при судовому розгляді в разі визнання права власності на самочинну забудову.

Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18 вересня 2001 року ОСОБА_2 Зареєвич набув у приватну власність житловий будинок по вул. П. Морозова, 70, в с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області.

Крім того, на підставі рішення Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 10 січня 2012 року № 4 він приватизував та отримав у власність земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування вказаного вище житлового будинку.

В той же період часу він здійснив перебудування житлового будинку.

Відповідно до технічного паспорту, складеного 22 листопада 2013 року комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», на ділянці по вул. П. Морозова, , в с. Котляреве Жовтневого (тепер - Вітовського) району побудований житловий будинок Д, погріб - Гпд, сарай Л,

вол'єр М, навіс Н, ворота - № 7, огорожа - № 9; будинок має загальну площу - 674,10 кв.м., житлову 193,10 кв.м., він складається із трьох поверхів та мансарди.

При цьому, проведене позивачем будівництво будинку з побутовими об'єктами з технічної точки зору в цілому відповідає вимогам ДБН, що підтверджується звітом про технічне обстеження, складеного 18 квітня 2018 року експертом ОСОБА_4

У той же час при будівництві вищезазначених об'єктів в частині складання, оформлення та погодження дозвільної документації на здійснення будівництва забудовником порушені вимог зазначених правових норм, оскільки дозвіл на початок будівництва вона не отримав і проект будування не узгодив.

З урахуванням викладених обставин справи, положень закону здійснене будівництво є самочинним.

Відповідно до ч.2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Згідно змісту п.п. 1 п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ст. 30 Закону України ст. 18 Закону України Про основи містобудування будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів».

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво ( нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

Згідно ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури, додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, місцевих правил забудови населених пунктів, вимог вихідних даних здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельних контроль та нагляд, який у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснюється Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга 375 ЦК України, тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК України).

Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом не може в будь-який інший спосіб узаконити самочинне будівництво, оскільки згідно чинного законодавства такі повноваження діяли у органів державного архітектурно-будівельного контролю лише до 31 грудня 2015 року відповідно до п. 9 прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», через, що в іншому порядку окрім судового позивач за зустрічним позовом не має можливості захистити свої права.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи надані докази у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом щодо визнання права власності на самочинну будівлю є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки будівництво позивачем було здійснено на його власній ділянці без порушень норм та правил будівництва та без порушень прав та інтересів інших осіб, в тому числі сусідів, які це підтвердили письмовими заявами.

При цьому, виходячи з положень ст. ст. 60, 61 СК України будинок є спільною власністю подружжя, та беручи до уваги вимоги ст. 70 СК України їх частки в цій спільній власності є рівними по 1/2.

Таким чином вимоги що за первісним позовом, що за зустрічним позовом про визнання житлового будинку спільним сумісним майном набутим під час шлюбу та про його поділ підлягають задоволенню.

В той же час, вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки та її поділ між подружжям задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень статей 12, 79, 79-1, 81 ЗК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) земельна ділянка, одержана позивачем за зустрічним позовом у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Що ж стосується позовних вимог за первісним позовом щодо реального поділу будинку та земельної ділянки, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

З метою визначення можливості реального поділу житлового будинку та земельної ділянки, виділеної для його будівництва та обслуговування, судом була призначена судова експертиза, однак її висновками не було визначено можливість реального поділу земельної ділянки взагалі, а будинку з проведенням ряду конструктивних змін та будівельних робіт. Експертизою було визначено можливий варіант поділу будинку з виконанням необхідних будівельних робіт. Однак позивачкою не було уточнено чи змінено позовні вимоги з врахуванням висновків експертизи та не визначено яку саме частину будинку чи приміщень слід виділити кожному із співвласників та за чий рахунок необхідно провести будівельні роботи. Тому суд, виходячи з положень диспозитивності та не маючи повноважень визначенню та конкретизацію позовних вимог за позивача, не може задовольнити вимоги позивачки за первісним позовом щодо реального поділу будинку та земельної ділянки.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов первісний ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 Зареєвича задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 Зареєвичем право власності на самочинно збудований будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: Миколаївська область, Вітовський (раніше Жовтневий) район, с. Котляреве, вул. П. Морозова, 70.

В порядку поділу спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу, визнати за ОСОБА_2 Зареєвичем та ОСОБА_1 право власності, по 1/2 частині за кожним, на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований по вул. П. Морозова, 70, в с. Котляреве Вітовського (раніше - Жовтневого) району Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області на протязі 30 днів з дня його постановлення.

Суддя Р.В. Козаченко