Постанова

Іменем України

26 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 727/720/17

провадження № 61-24862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Чернівецька міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Міцнея В. Ф., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 на праві власності належить будинковолодіння по АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. «А», фундаменту літ. «Ф-т», бетону, вбиральні літ. «Д», літньої кухні літ. «Е», гаражу літ. «Ж», сараю літ. «З», криниці літ. «К», огорожі № 1-3.

З метою покращення житлових умов на фундаменті літ. «Ф-т» ОСОБА_4 було побудовано житловий будинок літ. «И», проте, у зв'язку із незнанням законодавства, нею не були отримані дозвільні документи на будівництво вказаного житлового будинку.

На підставі статті 376 ЦК Українисуд може визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «И», будівництво якого здійснено в межах земельної ділянки, яка закріплена за житловим будинком АДРЕСА_1, відповідає встановленим будівельним нормам та правилам.

ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «И» загальною площею 256,60 кв.м, в тому числі житловою - 126,30 кв.м, колодязь І, яму вигрібну II, огорожу № 1 на АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 лютого

2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок літ. «И» загальною площею 256,60 кв.м, в тому числі житловою - 126,30 кв.м, колодязь І, яму вигрібну II, огорожу № 1 на АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне самочинне будівництво відповідає архітектурно-будівельним, санітарним, пожежним нормам, погоджене з відповідними службами та не порушує прав та інтересів інших осіб. Визнання права власності на нерухоме майно необхідно позивачу для оформлення належним чином прав, так як іншого шляху для одержання правовстановлюючих документів, ніж звернення до суду з позовом у нього немає.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу Чернівецької місцевої прокуратури задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 лютого

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно, не відводилась позивачу у встановленому законом порядку для будівництва. Суд першої інстанції не врахував положень статей 331, 376 ЦК України та правових висновків, наведених у постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14 та від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс16, та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на самовільно збудовані об'єкти нерухомості.При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано доказів невизнання або оспорення цивільного права позивача.

Додатковим рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 28 вересня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь прокуратури Чернівецької області 5 197,50 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

12 серпня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 лютого 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційну скаргу подано особою, яка не має на це повноважень, оскільки не є учасником справи.

Апеляційну скаргу подано з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить будинковолодіння по АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. «А», фундаменту літ. «Ф-т», бетону, вбиральні літ. «Д», літньої кухні літ. «Е», гаражу літ. «Ж», сараю літ. «З», криниці літ. «К», огорожі № 1-3.

Згідно із викопіюванням зі схематичного плану земельної ділянки на підставі рішення виконкому від 10 грудня 1964 року № 829/23 за будинковолодінням

АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку площею 2 730 кв.м.

Рішенням Чернівецької міської ради від 02 вересня 2016 року № 378 ОСОБА_4 надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На фундаменті літ. «Ф-т» позивачем побудовано житловий будинок літ «И», проте нею не було отримано дозвільні документи на будівництво вказаного житлового будинку.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) та у передбачених законом чи договором випадках - з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації.

За змістом статті 376 ЦК України самочинним будівництвом вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил (недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил; зміна окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність та безпечність).

При розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У той же час, у матеріалах справи відсутні дані щодо звернення позивача до компетентних державних органів щодо узаконення самочинно збудованих будівель, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

Таким чином, вирішуючи спір по суті позовних вимог, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи заявника про те, що апеляційну скаргу подано особою, яка не має на це повноважень, оскільки не є учасником справи, є безпідставними з огляду на таке.

За змістом частини другої статті 45 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Аналіз вказаних норм права, дає підстави дійти висновку про те, що прокурор має право подавати апеляційну скаргу у разі порушення інтересів держави.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, Чернівецька місцева прокуратура зазначала, про порушення норм ЦК України та ЗК України, зокрема те, що Чернівецькою місцевою радою визнано заявлені позовні вимоги

ОСОБА_4 в повному обсязі та не вжито заходів щодо оскарження судового рішення суду першої інстанції.

За таких обставин слід дійти висновку про наявність підстав для вжиття Чернівецькою місцевою прокуратурою заходів представницького характеру, оскільки Чернівецька міська рада належним чином не здійснювала захист інтересів держави.

Також є безпідставними доводи заявника про те, що апеляційну скаргу подано з пропуском строку на апеляційне оскарження без поважних причин з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою, Чернівецька місцева прокуратура просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 лютого 2017 року. Як на поважність причини пропуску строку на апеляційне оскарження, Чернівецька місцева прокуратура зазначала, що вона не приймала участі у справі, про існування рішення суду першої інстанції їй стало відомо після проведення моніторингу судових рішень в ЄДРСР та ознайомлення в суді із матеріалами справи (а. с. 45-52).

Частина перша статті 294 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Аналіз вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що особа, яка не брала участі у справі, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Встановлено, що Чернівецька місцева прокуратура участі у розгляді справи у суді першої інстанції не приймала. З матеріалами справи була ознайомлена лише 16 травня 2017 року (а. с. 43).

За таких обставин правильним є висновок суду апеляційної інстанції про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 лютого 2017 року.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська