АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Макарова М.О.,

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Керімовій-Бандюковій Л.К.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2018 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Конституційний Суд України, суддя Європейського суду з прав людини Юдківська Ганна, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

У поданій до суду заяві ОСОБА_2 зазначив, що у громадян за внутрішнім законодавством існувало право на звернення до Конституційного Суду України (далі - КСУ) з конституційним зверненням, яким заявник неодноразово користувався й двічі це навіть було формально ефективним.

Разом з тим, у параграфі 128 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26.02.15 у справі «ОСОБА_2 проти України (№ 2)», (заява №45797/09) встановлено, що законодавство України не надає громадянам права звертатися до КСУ. У розгляді Європейським судом заяви ОСОБА_2 Україну у складі ЄСПЛ, що одностайно постановив це рішення, представляла друга зацікавлена особа - суддя Ганна Юдківська.

В ухвалі КСУ від 08.12.15 №50-у/2015 про відмову у прийнятті до розгляду конституційного звернення заявника щодо надання тлумачення права на звернення до цього суду встановлено, що внутрішнє законодавство України надає громадянам право на звернення до КСУ, однак при цьому рішенням ЄСПЛ від 26.02.15 вони позбавлені цього ж права.

Кожне із зазначених судових рішень має внутрішні протиріччя стосовно права громадян звертатися до КСУ. У вказаному рішенні ЄСПЛ від 26.02.15 встановлена обставина відсутності права громадян на звернення до КСУ знаходиться у прямому протиріччі із зазначенням параграфа 68 цього ж рішення, в якому міститься посилання на рішення КСУ від 30.10.1997 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 (але без зазначення автора звернення та його статусу громадянина) й це рішення ніби ЄСПЛ визнає чинним. В ухвалі КСУ від 08.12.15 цей суд вказує, що відповідно до низки статей Закону України «Про Конституційний Суд України» громадяни мають право на звернення до КСУ й одразу вказує на відсутність цього ж права згідно з параграфом 128 рішення ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «ОСОБА_2 проти України (№ 2)».

Таким чином, право заявника на звернення до КСУ наразі залишається невизначеним - з одного боку, таке право законом передбачено, з іншого боку, законодавство більш високого рівня не передбачає такого права прямим текстом, але ніби натякає на його наявність. Цим поставлено під сумнів гарантоване статтею 57 Конституції України право заявника знати свої права й фундаментальний принцип «правової визначеності».

З встановлення факту відсутності після набуття рішенням ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «ОСОБА_2 проти України (№ 2)» статусу остаточне «правової визначеності» стосовно права заявника звертатися до КСУ, виникає право заявника вимагати від ЄСПЛ і КСУ усунення створеної ними правової невизначеності, з чого не випливає спір про право, оскільки жодна особа таке право заявника не оспорює й не має підстав оспорювати, можливі виключення з цього ймовірне оспорювання відповідного права заявника певними особами з підстави їх вродженої шкідливості не може бути прийнятим до уваги внаслідок завідомої незаконності такої підстави. Спір з цього приводу між ЄСПЛ і КСУ також відсутній (див. ухвалу КСУ від 08.12.15№ 50-у/2015) .

На підстав наведеного ОСОБА_2 просив суд встановити факт відсутності після набуття рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «ОСОБА_2 проти України (№2)» статусу остаточного «правової визначеності» стосовно права заявника звертатися до Конституційного Суду України.

Рішеням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції у рішенні неправильно дано оцінку поняттям «закон» та «законодавчий акт», а також «скасування положення законодавства» та «надання тлумачення положенню законодавства». Судом не виконано вимоги ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» в частині використання оригіналу рішення ЄСПЛ у разі розбіжностей з ним офіційного перекладу, який має місце, на думку апелянта. Крім того, апелянт зазначив, що посилання суду першої інстанції на зміни у Конституції України у 2016 році підтверджують його позицію, що у період з липня 2015 року існувала правова невизначеність щодо наявності у заявника можливості на звернення до КСУ. В оскаржуваному рішенні суду не зазначено якою саме нормою Конституції України обумовлено право заявника на звернення до КСУ.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що суперечностей в ухвалі Конституційного Суду України від 8 грудня 2015 року № 50-у/2015 не міститься, заявником не розрізняються наявні в ухвалі цитування і позитивна мотивація. Крім того, суд зазначив, що право громадянина на звернення до Конституційного Суду України щодо неконституційності закону України (окремих його положень) прямо і чітко сформульоване у Конституції України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення з огляду на наступне.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції У країни є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст. 295 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідність до ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві ОСОБА_2 просив суд встановити факт відсутності після набуття рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «ОСОБА_2 проти України (№2)» статусу остаточного «правової визначеності» стосовно права заявника звертатися до Конституційного Суду України.

Підставою для звернення з такою заявою було те, що у вказаному рішенні ЄСПЛ зазначено, що «…у правовій системі України особа не має права на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України, який є єдиною інстанцією, повноважною скасовувати законодавчі акти». В той час, як ухвалою КСУ від 08 грудня 2015 року у справі № 2-45/2015 за конституційним зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статей 43, 69 Закону України "Про Конституційний Суд України", положення частини першої статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у взаємозв'язку з положенням статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», на думку заявника, відмовлено у відкритті провадження, однак право на звернення до КСУ встановлено. У зв'язку з чим, на думку ОСОБА_2, має місце правова невизначеність.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права.

У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Принцип правової визначеності є різновидом загальних принципів права.

Найчастіше правова визначеність розглядається як елемент верховенства права і розкривається через такі концепції, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vested rights); незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity); законні очікування (legitimate expectations) - право особи у своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства.

У §112 рішення ЄСПЛ від 26.02.2015 у справі «ОСОБА_2 проти України (№2)» зазначено: „У низці справ щодо України ЄСПЛ встановив, що суди загальної юрисдикції не мають повноважень скасовувати закони у зв'язку з їх неконституційністю. Більше того, у правовій системі України особа не має права на індивідуальну заяву до Конституційного Суду України, який є єдиною інстанцією, повноважною скасовувати законодавчі акти".

Тобто у даному випадку мова йде про відсутність у правовій системі України права особи на звернення до КСУ щодо скасування законодавчих актів у зв'язку з їх неконституційністю.

Статтею 43 ЗУ «Про Конституційний Суд України» (у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) обумовлено, що суб'єктами права на конституційне звернення з питань дачі висновків Конституційним Судом України у випадку, передбаченому пунктом 4 статті 13 цього Закону, є громадяни України, іноземці, особи без громадянства та юридичні особи.

На підставі наведеної норми закону можна дійти висновку, що особі надано право індивідуального звернення до КСУ, однак не з приводу скасування законодавчих актів, про що йдеться у §112 рішення ЄСПЛ 26.02.2015 у справі «ОСОБА_2 проти України (№2)», а з питань дачі висновків Конституційним Судом України у випадку, передбаченому пунктом 4 статті 13 цього Закону - офіційного тлумачення Конституції та законів України.

Ухвалою КСУ від 08 грудня 2015 року відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статей 43, 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР зі змінами, положення частини першої статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV зі змінами у взаємозв'язку з положенням статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР зі змінами на підставі пунктів 2, 3 статті 45 Закону України "Про Конституційний Суд України" у зв'язку з невідповідністю конституційного звернення вимогам, передбаченим Конституцією України, цим законом; непідвідомчістю Конституційному Суду України питань, порушених у конституційному зверненні.

На підставі наведених обставин вбачається, що жодного протиріччя між §112 рішення ЄСПЛ 26.02.2015 у справі «ОСОБА_2 проти України (№2)» та ухвалою КСУ від 08 грудня 2015 року, якою відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням ОСОБА_2, немає, а доводи ОСОБА_2 щодо невизначеності права заявника на звернення до Конституційного Суду України є помилковими, оскільки були передбачені ст.43 ЗУ «Про Конституційний Суд України».

Тому суд першої інстанції дійшов правильного правового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Крім того, колегія суддів зауважує, що інститут конституційної скарги запроваджено в Україні з 30 вересня 2016 року з набуттям чинності Закону України „Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року № 1401-VIII.

Відповідно до частини четвертої статті 55 Конституції України (в редакції Закону України від 2 червня 2016 року № 1401-УІІІ) кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 151-1 Конституції України (у тій же редакції) встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України. Конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано.

Отже, право громадян України, іноземців, осіб без громадянства на звернення до Конституційного Суду України до 2016 року реалізовувалося через внесення до Конституційного Суду України конституційного звернення з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України на підставі ст.43 ЗУ «Про Конституційний Суд України». З 30 вересня 2016 право на звернення до Конституційного Суду України реалізується через внесення конституційної скарги (за термінологією рішення ЄСПЛ: „індивідуальної заяви") з питань відповідності Конституції України закону України (його окремих положень), що застосований в остаточному судовому рішенні у справі скаржника.

У зв'язку з наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що посилання суду першої інстанції на зміни у Конституції України у 2016 році підтверджують його позицію, що у період з липня 2015 року існувала правова невизначеність щодо наявності у заявника можливості на звернення до КСУ.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що судом першої інстанції у рішенні неправильно дано оцінку поняттям «закон» та «законодавчий акт», а також «скасування положення законодавства» та «надання тлумачення положенню законодавства» правової правильності висновків суду першої інстанції не спростовують з наведених вище підстав.

Посилання апелянта на те, що судом не виконано вимоги ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» в частині використання оригіналу рішення ЄСПЛ у разі розбіжностей з ним офіційного перекладу, який має місце, на його думку, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки частинами 1,2 статті 6 вказаного Закону передбачено, що з метою виконання заходів загального характеру держава забезпечує переклад та опублікування повних текстів Рішень українською мовою спеціалізованим у питаннях практики Суду юридичним виданням, що має поширення у професійному середовищі

правників. Автентичність перекладу повних текстів Рішень засвідчується Органом представництва.

Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному рішенні суду не зазначено якою саме нормою Конституції України обумовлено право заявника на звернення до КСУ, є безпідставними, оскільки у рішенні суду є посилання на статтю 151-1 Конституції України, згідно якої Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України. Конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведені норми законів та обставини справи, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, однак вважає їх такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.О.Макаров

Н.М. Деркач

М.Ю.Петешенкова