Ухвала

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 606/2508/15-ц

провадження № 61-2099 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - адвокатом ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року, постановлене колегією у складі суддів: Фащевської Н. Є., Щавурської Н. Б., Ходоровського М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 8 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 3 000 доларів США зі сплатою 24% річних з кінцевим терміном повернення 6 серпня 2010 року.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 зобов'язання не виконувала, у зв'язку з чим станом на 3 вересня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 10 893,34 доларів США.

Так як рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 3 вересня 2010 року стягнено з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 3 564,17 доларів США, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість сумі 7 707 доларів США як різницю між загальним боргом та сумою боргу, що стягнена рішенням від 3 вересня 2010 року.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області, ухвалене у складі судді Малярчук В. В., від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив зі спливу позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 131 826,37 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив з того, що після ухвалення рішення про стягнення заборгованості банк має право на стягнення процентів за користування кредитом у межах позовної давності та штрафних санкцій.

У вересні 2016 року ОСОБА_4, діючи через свого представника - адвоката ОСОБА_5, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу «XIII Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами встановлено, що 8 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 3 000 доларів США зі сплатою 24% річних з кінцевим терміном повернення 6 серпня 2010 року.

Боржник належним чином не виконувала зобов'язань за вказаним кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 3 вересня 2010 року стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 3 564,17 доларів США, з яких: 2 811,11 доларів США - заборгованості за кредитом, 552,38 доларів США - заборгованості за процентами, 32,51 доларів США штрафу та 168,17 доларів США штрафу (процентна складова).

Пунктом 5.7 договору сторони збільшили позовну давність до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, пені, штрафів за договором до п'яти років.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 березня 2016 року представник ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до статей 257, 261 та 264 ЦК України. Крім того, апеляційний суд посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У справі №6-1206цс15 викладена правова позиція, за якою, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу №444/9519/12-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року.

Підставою передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду стала необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якої після закінчення строку договору банк має право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності.

У пункті десятому частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту десятого частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом десятим частини цього Кодексу, до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у вказаній справі № 606/2508/15-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Керуючись пунктом десятим частини першої статті 252, пунктом десятим частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суд Тернопільської області від 23 серпня 2016 року зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 61-297св18 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний