Постанова

Іменем України

20 грудня 2018 року

місто Київ

справа № 521/8260/17

провадження № 61-909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року у складі Михайлюка О. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 у травні 2017 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування від 25 травня 2017 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ОСОБА_4 просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1.

Вимоги заяви про забезпечення позову обґрунтовувались тим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 існує спір щодо стягнення заборгованості за договором позики, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звернулась до суду з відповідним позовом про стягнення суми боргу в розмірі 63 330, 00 дол. США. Під час розгляду цивільної справи № 521/7341/17 судом вирішено питання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначену квартиру, проте ухвала суду від 18 травня 2017 року у зазначеній цивільній справі не виконана, позивачу стало відомо, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 25 травня 2017 року укладено договір дарування квартири. Вважаючи, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до подальшого відчуження майна, що може ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, позивач просила задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року, з метою забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6

Суд першої інстанції, аналізуючи надані позивачем докази, дійшов висновку, що заява про вжиття заходів забезпечення позову обґрунтована та підлягає задоволенню.

Апеляційний суд зазначив, що оскільки позивач звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, яка є предметом спору та право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв'язку у грудні 2017 року, ОСОБА_6 просить ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вжив заходи забезпечення позову, які не перебувають у необхідному (обов'язковому) правовому зв'язку із позовними вимогами та предметом позову ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, оскільки позовна вимога про реституцію позивачем не заявлялась. Висновок апеляційного суду, що квартира, на яку накладено арешт, є предметом спору, є необґрунтованим, оскільки матеріально-правовою вимогою є визнання недійсним договору, а не звернення стягнення на відповідний об'єкт нерухомості або визнання права власності на нього. Заявник вважає, що обраний вид забезпечення позову не відповідає заявленим позовним вимогам. Суди не навели обставин, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі. Заявник також зазначає, що питання вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру вирішено в іншому судовому провадженні.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

За змістом правил частини першої, третьої та четвертої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Зі змісту позовної заяви апеляційним судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо недійсності укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору дарування квартири АДРЕСА_1

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував таке.

Під час вирішення заяви про забезпечення позову суд першої інстанції керувався ЦПК України 2004 року, а тому Верховний Суд перевіряє оскаржувані судові рішення на предмет їх відповідності вимогам процесуального закону в наведеній редакції.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження виникнення потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом частин першої та третьої статті 151 ЦПК України 2004 року суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 152 ЦПК України).

Згідно із частиною третьою зазначеної статті види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Оцінюючи співмірність, необхідно враховувати безпосередній зв'язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, відповідність заявленій вимозі, їхній меті, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що позивачем оспорюється договір дарування, предметом якого є квартира, на яку накладено арешт в іншому судовому провадженні, а отже, вимоги заяви про забезпечення позову мають безпосередній зв'язок з предметом спору.

Наведені у касаційній скарзі доводи, що на квартиру накладено арешт у іншому судовому проваджені, відхилені, оскільки така ухвала суду не була виконана належним чином у зв'язку зі зміною власника квартири на підставі договору дарування, який оспорюється у цій справі.

Зважаючи на наведене, оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки доказів й обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції за правилами статті 400 ЦПК України, і висновків суду не спростовують.

З огляду на наведене Верховний Суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У частині другій статті 410 ЦПК України визначено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик