АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/3937/17 Номер провадження 22-ц/786/1720/18Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

суддів: Лобова О.А., Дорош А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Маханькова О.В. в м. Кременчук, зі складанням повного тексту рішення 23 травня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи Крюківського районного відділу ДМС України у Полтавській області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3, шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі ордеру №87 від 23.05.1975 року, вона є наймачем квартири АДРЕСА_1, яка не приватизована. В зазначеній квартирі зареєстрована, але не проживає більше півроку її онука ОСОБА_4, оскільки в 2013 році вона одружилася та виїхала зі своїм чоловіком у інше місце проживання. Відповідач не виконує свої зобов'язання, що випливають з договору найму, а саме: не проводить оплату комунальних послуг та інших платежів по утриманню майна. Нарахування комунальних платежів, пов'язаних з експлуатацією спірної квартири, з урахуванням зареєстрованої у спірному житлі ОСОБА_4, вважає порушенням її права. Оскільки, відповідач у добровільному порядку не знялася з реєстрації місця проживання, позивач булла змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 травня 2018 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи Крюківського районного відділу ДМС України у Полтавській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено.

ОСОБА_2 не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просить його скасувати та ухвалити новее судове рішення, яким визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування спірним жилим приміщенням. Вважає, що при розгляді справи була невірно надана оцінка показам свідків, що стало підставою для ухвалення помилкового рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що на час розгляду справи вона не являлася належним позивачем по справі, оскільки після приватизації 13 лютого 2018 року спірної квартири вона її подарувала ОСОБА_3, даний факт судом першої інстанції не враховано. Крім того вказує, що суд першої інстанції невірно визначив Закон, який регулює дані правовідносини.

В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_3, яка участі у справі не брала, проте вважає, що вказаним рішенням порушено її право, як власника спірного майна.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3, на підставі договору дарування від 20 березня 2018 року є власником спірної квартири, проте суд першої інстанції при ухваленні рішення дану обставину не врахував. Місцевий суд при ухваленні рішення неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, дав неправильну оцінку доказам, неправильно визначив правовідносини відповідно до встановлених судом обставин. Вважає, рішення районного суду таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просила рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що посилання в апеляційних скаргах є надуманими та необґрунтованими. Вважає, що порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції допущено не було.

На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що на підставі ордеру № 87 від 23 травня 1975 року, ОСОБА_2 була наймачем квартири АДРЕСА_1

Згідно довідки виданої ТОВ «Добробит», станом на 08 грудня 2016 року в даній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_2 та її онука ОСОБА_4

Відповідно до акту не проживання, складеного 14.08.2017 року ТОВ «Місто для людей Кременчук», ОСОБА_4 з липня 2013 року по теперішній час не проживає в спірній квартирі.

Проте, допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що акт не проживання складався в ЖЕК №4, у спірній квартирі жодна з осіб, які підписала акт, не були. Пояснили, що позивачці було необхідно отримати субсидію.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем не надано доказів, які б підтвердили факт не проживання відповідачки у спірній квартирі та того, що відповідач втратила право користування спірною квартирою. Крім того, під час розгляду справи, встановлено, що ОСОБА_4 було виселено з квартири на підставі заочного рішення, яке скасовано в травні 2018 року.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з вказаним позовом в вересні 2017 року. Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 жовтня 2017 року, позов ОСОБА_2 було задоволено, визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Отримавши заочне рішення суду, ОСОБА_2 зняла з реєстрації свою онуку - ОСОБА_4, та приватизувала квартиру АДРЕСА_1. В подальшому, згідно договору дарування від 20 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем В.М., ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_3, яка з 17 травня 2018 році в ній зареєстрована.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 травня 2018 року, заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 жовтня 2017 року скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального провадження.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понадшість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Аналогічну норму містить, також стаття 405 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Оскільки, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що на момент скасування заочного рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 жовтня 2017 року, спірна кватира вибула із статусу комунальній власності та набула статусу приватної власності.

Оскільки, власником спірної квартири є ОСОБА_3, тому вирішення даного спору впливає на її права, як власника спірної квартири.

Проте місцевий суд, на вказану обставину уваги не звернув та вирішив спір порушивши право ОСОБА_3, як власника спірного житла.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Як передбачено п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального чи процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення районного суду скасуванню, з ухваленням нового, яким в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. 367, п. 2. ч. 1 ст. 374, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 травня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої особи Крюківського районного відділу ДМС України у Полтавській області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07.08.2018 року

Головуючий суддя: /підпис/ О.О. Панченко

Судді: /підпис/ О.А. Лобов

/підпис/ А.І. Дорош

копія вірно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________________________