Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 450/2307/15-ц

провадження № 61-5287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В. Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2017 року у складі головуючого-судді Данилів Є. О. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року у складі суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював, до ОСОБА_5 про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва.

Позов мотивовано тим, що після припинення сімейних стосунків із ОСОБА_5, самостійно за власні кошти придбав будівельні матеріали та фінансував проведення будівельних робіт об'єкта незавершеного будівництва по АДРЕСА_2, унаслідок чого набув право особистої приватної власності на нього, проте зазначене заперечується відповідачем.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на об'єкт незавершеного будівництва, що розташований по АДРЕСА_2. Припинено право власності ОСОБА_5 на вказаний об'єкт незавершеного будівництва.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 здійснено за рахунок та силами позивача, що є підставою для визнання за ним права власності та припинення такого права за відповідачем.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з його висновками, зазначивши про відповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права.

30 січня 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що судами грубо порушено вимоги статті 61 ЦПК України 2004 року та не враховані обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, у справі № 450/3909/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, а саме те, що спірний об'єкт незавершеного будівництва входить до складу спільного сумісного майна подружжя, проте не підлягає поділу через відсутність правовстановлюючих документів. Докази здійснення будівництва спірного будинку особисто позивачем, за його власні кошти, відсутні, натомість право власності на вказаний об'єкт нерухомості 12 липня 2016 року було зареєстровано за відповідачем.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

10 травня 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанції на підставі належних і допустимих доказів, у порядку, передбаченому процесуальним законом та відповідно до вимог матеріального права дійшли до закономірного висновку, що будівництво спірного будинку здійснено за рахунок позивача, його коштами та силами, на належній йому на праві власності земельній ділянці, після припинення сімейних стосунків із відповідачем.

У запереченні на відзив, поданому 21 травня 2018 року, ОСОБА_5 зазначила, що спірний будинок було споруджено під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано лише наприкінці 2013 року, а відтак таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_4 06 червня 2018 року надав заперечення щодо відповіді ОСОБА_5 на його відзив на касаційну скаргу, у якому вказав, що не визнає ніяких прав відповідача на спірний будинок, зведений за його власні кошти та його силами, і який є його єдиним місцем проживання.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 грудня 2013 року розірвано.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 67473437 від 07 вересня 2016 року, право власності на незавершене будівництво (реєстраційний номер об'єкта нерухомості 36), розташоване по АДРЕСА_2, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 на підставі внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30497825 від 18 липня 2016 року, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Незавершене будівництво розташоване на земельній ділянці за такою ж адресою, кадастровий номер НОМЕР_2.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 березня 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 12 серпня 2015 року, ухваленими у справі № 450/3909/13-ц, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, задоволено частково. Здійснено поділ спільного майна подружжя, виділено у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_4 виділено у власність автомобіль марки DAEWOO MATIZ E93 MX, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, виділено кожному із сторін у власність по ? частині земельної ділянки площею 0,1000 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована по АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2015 року скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 березня 2015 року в частині поділу земельної ділянки та ухвалено в цій частині нове рішення, яким виділено земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та припинено право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями також встановлено факт того, що незавершений будівництвом житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя, проте відмовлено у здійсненні його поділу через відсутність правовстановлюючих документів.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач здійснив за свій рахунок та власними силами будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2, що є підставою для визнання за ним права власності на вказаний об'єкт незавершеного будівництва та припинення такого права відповідача.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться по АДРЕСА_2, на підставі статей 331, 392 ЦК України.

Згідно з статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Однак, у справі, яка переглядається, позивачем не надано доказів уведення об'єкта нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій вищевказаних вимог закону та обставин справи не врахували, у зв'язку з чим дійшли помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову та визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва за позивачем, оскільки нормами статей 328, 392 ЦК України не передбачено визнання права власності на новостворений об'єкт за рішенням суду.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року скасувати ту хвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик