Красилівський районний суд Хмельницької області
Справа № 677/282/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.08.2018 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Боголюбова Л.М.,

з участю секретаря Кондратюк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Красилові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільно нажитому майні,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 19.02.1970 вона уклала шлюб із ОСОБА_2 Від шлюбу в них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу та за рахунок спільних коштів, а саме у 1992 році ними була придбана квартира № 2 в будинку № 6 «а» по вулиці Шосейній в смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області. Оскільки покупцем за договором купівлі-продажу зазначеної квартири виступив відповідач, то вона зареєстрована на праві власності за ним, тобто зазначена квартира є їхньою із відповідачем спільною сумісною власністю і належить їм в равних частках.

На даний час шлюб із відповідачем фактично припинився, вони проживають окремо, не мають спільного бюджету та не ведуть спільного господарства. Зокрема, відповідач проживає у вищезазначеній спільно нажитій квартирі, а вона проживає в будинку власних батьків по вулиці Садовій, 11 в селі Терешки Красилівського району Хмельницької області. При цьому спільно нажиті ними речі побутового вжитку поділені в рівних частках за взаємною згодою та спору щодо їх поділу не має.

Однак, з незрозумілих причин, з січня 2018 року відповідач почав заперечувати її право на частку у вказаній квартирі та проявляє наміри одноособово відчужити її, хоча до цього часу він визнавав її співвласником, та не оспорював її права на вказану квартиру. Таким чином, наведені обставини змушують її звертатись із даним позовом до суду та вживати заходів щодо захисту права на частку у даній квартирі шляхом визнання права власності на неї в судовому порядку.

У судове засідання позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги просить задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, письмового відзиву не надав, що дає підстави для винесення рішення по наявним матеріалам справи.

Судом достовірно встановлено, що 19.02.1970 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_2 в Терешківській сільській раді Красилівського району Хмельницької області, актовий запис

№ 04. Шлюб між сторонами не розірваний, але сімейні відносини вони не підтримують тривалий час. Від даного шлюбу мають дорослого сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1993 році в період шлюбу вони придбали за договором купівлі - продажу квартиру № 2 в житловому будинку № 6 «а» по вул. Шосейній в смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області. Добровільно провести розподіл сумісного майна, а саме, розподіл вищевказаної квартири вони не можуть. Шлюбного договору про розподіл сумісно нажитого майна вони не укладали.

Ці обставини підтверджуються: свідоцтвом про одруження серії І-АБ № 414917.

Згідно ст. ст. 22, 28 КпШС України( в редакції чинній на час купівлі квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятим веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої зазначено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з ч. 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу укладеному у 1993році, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна або шлюбного договору суду не надано.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири у спільній сумісній власності майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71,72 СК України, ст. ст. 325, 328,372 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 23, 81, 95, 133, 141, 258-259, 263- 265, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільно нажитому майні задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на 1/2 частку квартири № 2 в будинку № 6 «а» по вулиці Шосейна в смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено через Красилівський районний суд до апеляційного суду Хмельницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_4