Справа № 369/1838/18
Провадження № 2/369/1633/18
20.12.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі
головуючого судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Головатюк В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,
У лютому 2018 року позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивувала тим, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2008 року. Мають двох неповнолітню дитину: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя не склалось. В даний час фактично шлюбні відносини припинено та подальше збереження шлюбу є неможливим. Вказала, що дитина залишається проживати разом з нею. Нею створені умови для проживання дитини. Згоди щодо визначення місця проживання дитини вони дійти не можуть.
Просила суд визначити місце проживання дитини: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матірю ОСОБА_1.
У судове засідання позивачка не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Представник позивачки надав суду письму заяву про розгляд справи у їх відсутність. Просив суд задоволити позовні вимоги.
У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У встановлений судом строк відзив на позов не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
У судове засідання представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з позивачем.
За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст.80 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
При розгляді справи судом встановлено, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис №1067. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінив прізвище на «Сторожук».
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний.

Батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років , визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом з неповнолітньою дитиною за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Шкільна, буд. 5/2.

04 грудня 2018 року рішенням комісія з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області рекомендувала органу опіки та піклування надати висновок до Києво-Святошинського районного суду Київської області щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_1.

06 грудня 2018 року орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області надав висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_1.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод.

Беручи до уваги стандарти Європейського суду з прав людини інтереси малолітньої дитини превалюють над потребами збереження сім'ї.

На підставі наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги вік неповнолітньої дитини, якій безумовно потрібна материнська турбота, оскільки між дитиною та матір'ю з самого народження існує тісний зв'язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини, відсутність підтвердження грубого чи егоїстичного ставлення ОСОБА_1 до дитини та будь-яких інших виключних обставин, а батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування, або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням, приходить до висновку, що місце проживання неповнолітньої дитини слід визначити з її матірю ОСОБА_1.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 160-161 СК України, ст.ст. 12, 81, 141, 200, 206, 263-265, 280-281, 354, 430 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задоволити.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матірю ОСОБА_1.

Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 грудня 2018 року.

Суддя Н.С. Пінкевич