Ухвала

20 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 753/7390/16-ц

провадження № 61-21165св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в інтересах якої діє ОСОБА_7, ОСОБА_10, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_11, в інтересах якого діє ОСОБА_7,

третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_12 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в інтересах якої діє ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_11, в інтересах якого діє ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2005 року, укладеного між ним ОСОБА_13 (прізвище та ім'я змінені на ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про зміну імені від 12 лютого 2009 року, виданого Відділом актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві), з однієї сторони та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_14, з другої сторони.

Між ним та відповідачами була усна домовленість про те, що вони тимчасово можуть проживати у зазначеній квартирі, але звільнити її мають на першу його вимогу. У квітні 2016 року він повідомив останніх про необхідність звільнення належної йому квартири у строк до 17 липня 2016 року, проте відповідачі продовжують проживати в квартирі, чим перешкоджають йому у здійсненні ним права власності.

Враховуючи наведене, позивач просив усунути йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення із неї відповідачів без надання останнім іншого житлового приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в інтересах якої діє ОСОБА_5, ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_11, в інтересах якого діє ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, будучи власником квартири не може використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, оскільки в ній без будь-яких на те правових підстав проживають відповідачі, чим порушують права позивача на користування та розпорядження належною йому квартирою.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 207 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі не є членами сім'ї позивача і незважаючи на його вимоги звільнити належну йому квартиру, продовжують проживати в ній без його згоди на це. Обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав шляхом виселення відповідачів із зазначеного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення не суперечить чинному законодавству.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_12 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 207 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що про договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_5 випадково дізналася у лютому 2015 року коли змінився власник особового рахунку, ніяких грошей від позивача не отримувала, ніколи не мала намірів продавати квартиру та з цього приводу не надавала ніяких довіреностей та згоди, про які йдеться в договорі купівлі-продажу квартири, що були посвідчені нотаріально, зазначає, що договір укладений з порушенням норм чинного законодавства України, а саме внаслідок обману.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п'ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Справу за позовом ОСОБА_4а до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в інтересах якої діє ОСОБА_7, ОСОБА_10, в інтересах якого діє ОСОБА_5, ОСОБА_11, в інтересах якого діє ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик