Справа № 459/3277/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/552/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м.Львів

Справа № 459/3277/17

Провадження № 22ц/811/552/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Червоноградського міського суду Львівської області, ухвалене у м.Червонограді 11 квітня 2018 року (суддя Рудаков Д.І.)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5

про звільнення від сплати заборгованості, зміну розміру аліментів,-

встановив:

8 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, зміну розміру аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2004 року проживав з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання мають двох синів: Романа, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Максима, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 2 лютого 2010 року його зобовязано сплачувати в користь ОСОБА_5 аліменти на синів в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 30 вересня 2009 року до досягнення дітьми повноліття. Вказує, що коли виконавчий лист був предявлений відповідачем до виконання у виконавчу службу, він працював в ТзОВ «Шахта», а з 8 лютого 2011 року - в Дошкільному навчальному закладі ясла-садок № 17 м. Червонограда. Надалі дізнався про наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів, так як з його заробітної плати вираховувалась 1/3 частина коштів, які зараховувались в рахунок аліментів, однак аліменти не могли бути меншими, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це зазначено в рішенні суду, а тому різницю між 1/3 частиною коштів від його зарплати та 30% прожиткового мінімуму, нараховано як заборгованість. Вважає, що така заборгованість фактично виникала не з його вини, так як оплата праці не залежала від нього, а змінити роботу на більш високооплачувану він не зміг, так як з 1995 року має проблеми зі здоровям. Станом на 9 жовтня 2017 року заборгованість по аліментах становить 28 407,96 грн. згідно розрахунку № 12869 від 27 жовтня 2017 року. Зазначає, що підставою для звільнення його від сплати заборгованості є його хвороба, в звязку з якою йому 31 серпня 2017 року Міжрайонною спеціалізованою офтальмологічною МСЕК встановлено безтерміново третю групу інвалідності на підставі загального захворювання, про що видано довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 656196. Вказує, що враховуючи те, що йому протипоказано фізичне навантаження та у звязку із періодичними стаціонарними лікуваннями, 9 жовтня 2017 року він був звільнений з роботи за згодою сторін. На даний час отримує пенсію по інвалідності, знайти додаткову роботу не має можливості, оскільки стан здоровя цього не дозволяє, що призвело до виникнення заборгованості по аліментах.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 11 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2, посилаючись на йогонезаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини позивача, а у звязку з його тяжкою хворобою, що відповідно до положень ч.2 ст. 197 СК України є підставою для звільнення його від сплати заборгованості по аліментах. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті спору.

В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на доводи апеляційної скарги, таку підтримала, просить її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що сторони є батьками двох дітей: Романа, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Максима, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти проживають з відповідачем і перебувають на її утриманні. Судовим рішенням від 2 лютого 2010 року позивача зобовязано сплачувати аліменти на дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, починаючи з 30 вересня 2009 року, до досягнення дітьми повноліття. Рішення звернуто до примусового виконання.

З наданого державною виконавчою службою розрахунку заборгованості по виконавчому листу № 2-712 вбачається, що станом на 9 жовтня 2017 року така становить 28 407,96 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що позивач періодично в період часу з червня 2016 року по серпень 2017 року проходив обстеження в лікаря-офтальмолога та перебував на лікуванні в медичних закладах.

Згідно з копією довідки МСЕК серії 12 ААА № 656196 від 31 серпня 2017 року позивач визнаний безтерміново інвалідом III групи загального захворювання. Висновок про умови та характер праці: різноробочий, без підйому вантажів. Протипоказана робота на висоті, з рухомим транспортом.

Згідно з положенням частини 1 статті 2, частини 1 статті 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конвенцією про права дитини (стаття 3) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Декларацією прав дитини від 1959 року закріплено принцип №4, зі змісту якого дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Обовязок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобовязання батьків. Обовязок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обовязків і не звільняє від обовязків щодо дитини. Кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

Згідно зі ст. 180 цього Кодексу батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 2 статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у звязку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них.

Зміст статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обовязковою для застосування національними судами, передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим.

8 липня 2017 року набрав чинності Закон України № 2037-VIII від 17 травня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Частину 2 ст. 182 СК України викладено в наступній редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Частина 2 статті 182 СК України передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватись з їх платника. Підвищивши цей мінімальний розмір Законом України № 2037-VIII від 17 травня 2017 року, держава підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини.

Відповідно до ч. 2 статті 197 СК України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості частково або повністю залежно від обставин справи. При цьому суд зясовує, внаслідок яких обставин утворилася заборгованість. В законі закріплено приблизний перелік підстав, за наявності яких це можливо. Суд може звільнити платника від сплати заборгованості, якщо вона виникла в результаті: а) тяжкої хвороби платника аліментів; б) інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 4 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» заборгованість може утворитися внаслідок призупинення виконавчого провадження через знаходження боржника на лікуванні в стаціонарній лікувальній установі.

Суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непредявлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Таким чином, дана норма розрахована на випадки, коли заборгованість утворилася у звязку з обставинами, повязаними з одержувачем аліментів, а не діями (бездіяльністю) інших осіб (органів виконавчої служби, банків, адміністрації організації, у якій працює платник аліментів тощо). Тобто, суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості тільки у виняткових випадках. Платник має надати суду докази таких обставин. Усупереч вимогам чинного законодавства позивачем не надано доказів того, що не з його вини виникла така заборгованість, адже про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дітей він був обізнаний, щомісяця сплачував аліменти, однак не в повному обсязі; тому своїми діями утворив цю заборгованість.

Суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивача про неможливість сплатити заборгованість по аліментах у звязку зі станом його здоровя з наступних мотивів.

Тяжка хвороба є оцінним поняттям. У законодавстві відсутній чіткий перелік тяжких хвороб. Такими хворобами, наприклад, визнаються ВІЛ-інфекція, туберкульоз, тощо. Наявність тяжкої хвороби повинна бути підтверджена довідкою лікувального закладу. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, наприклад, перебування платника аліментів у місцях позбавлення волі й повязані з цим складнощі у працевлаштуванні. Дійсно з матеріалів справи, зокрема, копії довідки МСЕК серії 12 ААА № 656196 від 31 серпня 2017 року судом встановлено, що позивач визнаний безтерміново інвалідом III групи загального захворювання. Висновок про умови та характер праці: різноробочий, без підйому вантажів. Протипоказана робота на висоті, з рухомим транспортом. Суд встановив, що позивач з моменту звільнення з роботи ДНЗ ясла-садок № 17 м. Червонограда, а саме: з 9 жовтня 2017 року до сьогоднішнього дня не працевлаштувався, мотивуючи таке наявністю тяжкої хвороби, однак як видно з тої ж копії довідки МСЕК, останньому протипоказана робота лише на висоті, з рухомим транспортом, а особа з III групою інвалідності є працездатною.

Питання про звільнення від сплати заборгованості вирішується судом за позовом платника аліментів. Законодавством встановлена можливість, а не обовязок суду ухвалити відповідне рішення, тому суд може відмовити в позові, якщо підстави для його задоволення відсутні.

Суд першої інстанції вказав, що інтереси одержувача аліментів підлягають захисту в першу чергу для останньої не важливо, з якої причини утворилася заборгованість, якщо в цьому немає її вини, суд не знайшов підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості.

Відмову у задоволенні позовної вимоги про зменшення розміру аліментів суд мотивував наступним.

Чинним законодавством України визначено, що привязка стягнення аліментів у частці до прожиткового мінімуму є обовязковою. При цьому суд враховує й те, що розмір стягуваних з ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, є меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не відповідає чинній нормі ч.2 ст.182 СК України.

Колегія суддів в повній мірі з такими висновками суду (зокрема, щодо вирішення позовної вимоги про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах) погодитися не може, виходячи з наступного.

З консультативного висновку від 13 червня 2016 року вбачається, що позивач давно має знижений зір, протягом останніх років відмічено поступове погіршення зору, проводилося оперативне втручання. Випискою Офтальмологічної клініки від 14 червня 2016 року підтверджено дистрофію сітківки, короткозорість високого ступеня обох очей, катаракту. З виписки з історії хвороби № 5310 від 3 травня 2017 року вбачається, що у ОСОБА_3 встановлено відшарування і розрив сітківки лівого ока, міопію високого ступеня обох оперованих очей, втрату зору лівим оком, скеровано для хірургічного лікування. 4 травня 2017 року позивачу діагностовано гострий інфаркт міокарда. Він переніс оперативне втручання 22 травня 2017 року з приводу кардіологічного захворювання. Рекомендовано різке обмеження фізичного навантаження. З 29 травня 2017 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному реабілітаційному лікуванні після перенесеного інфаркту міокарда, що стверджується випискою з історії хвороби № 507. У липні та серпні 2017 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні з приводу офтальмологічного захворювання та супутніх захворювань і ускладнень, що стверджується виписками із медичної карти (а.с.16-31). Той факт, що захворювання позивача мали тяжку форму, підтверджується встановленням йому 31 серпня 2017 року третьої групи інвалідності безтерміново, рекомендовано лікування у окуліста та кардіолога з виключенням підйому вантажів та протипоказаннями роботи з рухомим транспортом. (а.с.15). Інвалідність встановлена з приводу офтальмологічного захворювання, окрім якого позивач страждає хворобою серця (життєвоважливого органу), з приводу чого має необхідність у лікуванні. Позивач не працює.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність істотних обставин для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості колегія суддів вважає такими, що суперечать встановленим обставинам справи.

В решті рішення є законним та обґрунтованим. Судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним по справі доказам.

Відповідно до ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про звільнення ОСОБА_3 від сплати заборгованості по аліментах; в цій частині належить ухвалити нове рішення про задоволення позову. В решті рішення належить залишити без змін.

Керуючись п.1, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с та н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 квітня 2018року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про звільнення ОСОБА_3 від сплати заборгованості по аліментах скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково. Звільнити ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, Львівська обл., м.Червоноград, вул. Грінченка,14/9) від сплати заборгованості по аліментах, нарахованих в користь ОСОБА_5 (Львівська обл., м.Червоноград, вул.Шевченка,3а/42) на сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, за період з 30 вересня 2009 року по 9 жовтня 2017 року в розмірі 28 407,96 грн. (двадцять вісім тисяч чотириста сім грн.96 коп.)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили 27 грудня 2018 року

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення 29 грудня 2018 року

Помічник судді М.Б. Борачок