Справа № 699/311/18
Номер провадження № 2/699/349/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2018 року м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Свитки С.Л.,

за участю секретаря судового засідання Таран О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з позовом, у якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005602, укладений 31.03.2018 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», стягнути на його користь грошові кошти в розмірі 26 770 грн, що набуті відповідачем на виконання вказаного договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.03.2018 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і позивачем укладено договір фінансового лізингу (далі Договір) № 005602 відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (далі Лізингодавець) зобовязалась придбати у свою власність предмет лізингу автомобіль ВАЗ Lada Niva та передати його у користування ОСОБА_1 (далі Лізингоотримувач), а той у свою чергу зобовязувався періодично сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 11 154 грн 17 коп щомісяця (1 рік) та 12 239 грн 54 грн щомісяця (2 рік). Вказаний договір передбачає право Лізингоотримувача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. Відповідно квитанції № 0.0..1 від 31.06.2018 року на розрахунковий рахунок № 5229 ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», що відкритий ПАТ АБ «Південний» проведено перерахунок грошових коштів у сумі 26 770 грн., як оплата згідно Договору. Позивач вважає, що укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та цивільного законодавства України, його умови є несправедливими та такими, що вводять в оману, відповідач проводить нечесну підприємницьку діяльність, тому просить суд визнати договір фінансового лізингу № 005602 від 31.03.2018 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» недійсним, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 26 700 грн сплачених згідно вищевказаного договору.

Позивач у судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про те, що підтримує позовні вимоги. Розгляд справи просить проводити за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, місце та час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки №349, у судове засідання не зявився, причину неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надіслав.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жодна із сторін у судове засідання не зявились.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України наявні підстави для вирішення судом справи за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю.

Судом встановлено, що 31.03.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності № 123 від 02.01.2018 року та ОСОБА_1 укладено Договір фінансового лізингу № 005602 з додатками (а.с.7-17).

На виконання договору фінансового лізингу позивачем було сплачено на користь відповідача 26 770 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0..1 від 31.03.2018 року (а.с.18).

Відповідно до п.п. 1.1, 3.1 договору, лізингодавець зобовязувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно автомобіль ВАЗ Lada Niva 4х4 (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 1.4 договору лізингоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця (постачальника) ТЗ і несе повязані з цим ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що, як правило, зазначається у специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника).

Однак, в додатках до договору відсутні відомості про продавця предмета лізингу.

Згідно з п.п. 5.1, 5.2 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №1 до даного договору, який є його невідємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного Договору.

Відповідно до додатку № 1 до вказаного Договору вартість предмету лізингу становить 267 700 грн., відсоток платежів - 50%, авансовий платіж 133 850 грн., щомісячний платіж 11 154 грн. 17 коп., комісія за організацію (10 %) 26 770 грн., комісія за передачу (3%) 8 031 грн. При цьому, також складено графік сплати першого лізингового платежу (а.с.15).

Згідно положень додатку № 2 до договору фінансового лізингу №005602 від 31.03.2017 року, вартість предмета лізингу складає 267 700 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 133 850 грн., викупна вартість 4 016 грн., відсоткова ставка 12,50 %, комісія 5 %. Та складено графік сплати другого лізингового платежу (а.с.16).

Пунктом 8.2.1 даного договору визначено, що перший лізинговий платіж складається з: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (комісія за організацію), яка розраховується у додатку №1 договору, б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, що визначений у додатку №1 договору; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку №1 договору.

Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, що регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 005602 від 31.03.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчений не був.

Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Згідно п.5 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є фінансовою послугою.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про її відсутність та суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Закон України «Про захист прав споживачів», зокрема ст. 18, містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, що має місце при одночасній сукупності таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Відповідно до п.п. 4.3.5 і 4.3.6 вказаного договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору. При цьому лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, із причин, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 цього договору. У п. 12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Згідно п. 6.4 договору всі невідємні поліпшення предмету лізингу повинні ставати власністю відповідача, при цьому він не зобовязаний виплачувати позивачу жодних компенсацій. При цьому вказаний пункт передбачає, що поліпшення здійснюються виключно за згодою відповідача. Така умова договору суперечить ч. 3 ст. 778 ЦК України, оскільки поліпшення речі зроблені за згодою наймодавця відшкодовуються або їх вартість зараховується в рахунок плати за користування річчю.

Умовами спірного договору, зокрема п.п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 12.10, 12.11, 12.12 передбачено обовязок лізингоодержувача сплатити штрафні санкції за невиконання тих чи інших зобовязань, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін договору.

Вказані положення договору лізингу встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципу свободи договору (оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, повинні враховувати вимоги цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту, вимоги розумності та справедливості), справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами згідно вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В силу ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що договір фінансового лізингу № 005602 від 31.03.2018 року є таким, що містить несправедливі умови щодо споживача (позивача по справі), в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи відповідач має право на здійснення фінансових послуг (наявність відповідної ліцензії), вказаний договір не є нотаріально посвідченим, а тому є недійсним з моменту його укладення із застосуванням наслідків недійсності правочину, а саме повернення позивачу сплаченої ним суми платежу за вказаним договором у розмірі 26 700 грн.

Такий висновок узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, яка згідно ст.417 ЦПК України є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Положеннями ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

У відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача у дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн за вимогу майнового характеру та 704,80 грн за вимогу немайнового характеру, від сплати якого звільнений позивач, оскільки підстав для звільнення ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» від його сплати судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005602, укладений 31.03.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (адреса: вул. Кутузова, 18/7, оф. 613, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя та зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, кошти сплачені за договором фінансового лізингу № 005602 від 31.03.2018 року в сумі 26 770 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (адреса: вул. Кутузова, 18/7, оф. 613, м. Київ, ) у дохід держави судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1409,60 грн (стягувач: Державна судова адміністрація України, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код за ; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір»).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути поданою до апеляційного суду Черкаської області через Корсунь-Шевченківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_3