Справа № 219/6150/18
Провадження № 2/219/2142/2018
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 серпня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Брагіної М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
позивач ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що згідно договору купівлі - продажу від 6.05.2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3, йому на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Він є одноосібним власником даного будинку. ОСОБА_2 після укладання договору купівлі-продажу залишився зареєстрованим в даному будинку. Відповідач обіцяв добровільно знятися з реєстрації протягом двох місяців після укладення договору купівлі продажу, але це не зробив. Місце його знаходження на теперішній час не відоме, однак зі слів сусідів він збирався виїжджати до Дніпропетровської області. Ніякої участі у витратах по оплаті комунальних послуг та утриманню житла він не приймає. Крім того, факт реєстрації відповідача в даному житловому приміщенні перешкоджає позивачу та членам його сім'ї проживати в вищевказаному будинку та оформити житлову субсидію, що у свою чергу негативно може вплинути на його майновий стан, тобто у даному випадку йдеться про порушення прав позивача як власника.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року вказану справу було призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, разом з тим 26.07.2018 року через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує та не заперечували проти ухвалення по справі заочного рішення (а.с.39).
Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.130 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час розгляду справи.
З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник не заперечують.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 6.05.2009 року (серія ВМЕ № 453267), посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3 за зареєстрованого в реєстрі за № 2158, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив жилий будинок зі всіма спорудами та забудовами, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.7-8). Право власності на вказаний будинок також було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Артемівське бюро технічної інвентаризації», номер запису 9013, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22987503 від 11.06.2009 року (а.с.9).
За даними довідки про склад сім'ї, виданої 12.06.2018 року головою квартального комітету № 31, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований власник ОСОБА_1 разом з родиною, а саме: дружина ОСОБА_4, сини - ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також відповідач ОСОБА_2 (а.с.11). Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою Бахмутської міської ради № 2877 від 18.06.2018 року, яка надійшла на запит суду 19.06.2018 року, а також даними з домової книги будинку АДРЕСА_1 (а.с.15, 33-37).
Відповідно до акту про не проживання від 12.06.2018 року, складеного головами квартального комітету № 31 та мікрорайону «Заріччя», за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, але з 15.11.2006 року до теперішнього часу за цією адресою не проживає, зі слів сусідів знаходиться в м. Дніпропетровськ, де і мешкає (а.с.10).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підставі своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку майже 12 років без поважної причини, ним некористується, відповідач витрати, пов'язані з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, не сплачує, а тому суд визнає відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Також позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя -

О.М.Павленко