Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 149/2319/16-ц

провадження № 61-11942св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року у складі суддів: Сала Т. Б., Зайцева А. Ю., Копаничук С. Г.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та надання дозволу на реєстрацію дитини.

Позов мотивовано тим, що вона з 01 листопада 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5., який розірвано 22 липня 2016 року. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що після розірвання шлюбу дитина проживає разом із нею, відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча має таку можливість. Крім того, після розірвання шлюбу позивач була змушена переїхати з дитиною до батьків у місто Хмільник Вінницької області, проте відповідач не надає дозволу на реєстрацію сина у м. Хмільнику.

Посилаючись на викладені обставини, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, та надати дозвіл на реєстрацію ОСОБА_6 у м. Хмільнику Вінницької області.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частки його заробітку (доходу), але не менше 30 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що законом передбачений обов'язок батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів у частині від його доходу на утримання сина ОСОБА_6 При цьому суд врахував стан здоров'я неповнолітнього ОСОБА_6, який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, потребує матеріальної допомоги, відвідує багато гуртків, стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, який працює, отримує постійний дохід, з якого також сплачує аліменти на утримання матері. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про надання дозволу на реєстрацію дитини у м. Хмільнику Вінницької області, суд виходив із їх недоведеності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 листопада 2016 року змінено в частині розміру стягуваних аліментів. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4. аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/5 частки його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, рочинаючи з 09 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. У іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, враховуючи взаємний обов'язок обох батьків щодо утримання неповнолітньої дитини, та те, що відповідач сплачує аліменти на утримання своєї непрацездатної матері в розмірі ? частки всіх видів заробітку, позивач працює та отримує дохід, позивачем не обґрунтовано необхідність стягнення аліментів саме в розмірі ? частки заробітку (доходу), не доведено розмір щомісячних витрат на дитину, апеляційний суд дійшов висновку про те, що аліменти у розмірі 1/5 частки заробітку (доходу) відповідача є достатнім для утримання неповнолітнього сина сторін.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_4 та змінив законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, який з урахуванням всіх обставин справи ухвалив рішення про задоволення позову. Судом не враховано, що відповідно до статті 192 СК України розмір алементів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів. Судом необґрунтовано розмір присуджених до стягнення аліментів. Відповідачем не було надано доказів того, що при утриманні ? частини з усих видів доходів відповідача, розмір відрахувань із заробітної плати відповідача перевищить 70 відсотків.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначив, що оскаржуване рішення апеляційного суду є обґрунтованим та законним, ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги необґрунтовані та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду.

03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що з 01 листопада 2008 року по 22 липня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо.

Згідно довідки Хмільницької міської ради Вінницької області від 11 жовтня 2016 року ОСОБА_4 разом із сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає в АДРЕСА_1 Дитина відвідує гімназію № 1 м. Хмільника Вінницької області.

Відповідно до наказу ТОВ «Емерсон» та довідки про доходи відповідач ОСОБА_4 працює керівником інженерного центру ТОВ «Емерсон». Загальна сума його доходу за період з 01 листопада 2015 року по 31 жовтня 2016 року становить 418 427 грн 10 коп. Із доходу ОСОБА_4 за місцем роботи утримуються аліменти на утримання матері відповідача.

Частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом статті 183 СК Українирозмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, врахувавши вік дитини, його потреби, які не можуть бути меншими визначеного законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; рівність обов'язку обох батьків щодо участі в утриманні дитини до її повноліття; дослідивши майновий стан сторін, апеляційний суд визначив необхідним та достатнім для забезпечення розвитку дитини розмір аліментів на утримання сина сторін у розмірі 1/5 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, із правильним застосуванням статей 181, 182, 183 СК України та дотриманням норм процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_4 не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи наявними порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв