П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 559/1553/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/443/18

Рішення ухвалено 20.10.2018 Дубенським міськрайонним

судом (вступна і резолютивна частини) о 09 год. 05 хв.

в м. Дубно Рівненської області

Головуючий Ходак С.К.

Дата складення повного тексту рішення: 25.09.2018

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Дубенської міської ради;

представники учасників справи: позивача - адвокат ОСОБА_3;

відповідача - адвокат ОСОБА_4;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_5;

за участі: представників позивача та третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_4 на рішення Дубенського міськрайонного суду від 20 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав щодо сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Мотивуючи позов, зазначала про народження від подружнього життя сторін спільного сина ОСОБА_6, щодо якого відповідач не виконує своїх батьківських зобов'язань. Зокрема, уникає сплати аліментів на підставі судового рішення, не надає жодної матеріальної допомоги, не цікавиться фізичним та духовним розвитком дитини, не забезпечує харчуванням, не займається вихованням, внаслідок чого син позбавлений батьківського піклування.

Натомість ОСОБА_6 знаходиться на повному утриманні позивача.

Ухвалою судді Дубенського міськрайонного суду від 10 серпня 2016 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом і призначено справу до розгляду.

Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року позов задоволено.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, позбавлено батьківських прав щодо дитини - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 08 листопада 2017 року відповідачу поновлено строк на подання заяви про перегляд зазначеного заочного рішення, подану ним заяву задоволено, а заочне рішення Дубенського міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року скасовано.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 20 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, позбавлено батьківських прав щодо дитини - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Позивач: ОСОБА_1; ІНФОРМАЦІЯ_3; РНОКПП: НОМЕР_1; реєстрація місця проживання: АДРЕСА_2.

Відповідач: ОСОБА_2; ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП: НОМЕР_2; реєстрація місця проживання: АДРЕСА_2.

На рішення суду відповідачем через свого представника - адвоката ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у неповноті з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав установленими.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість врахування судом показань ОСОБА_9 і ОСОБА_10 відносно неявки ОСОБА_2 на побачення із сином протягом весни 2014 року додому до позивача. Вважає, що ОСОБА_1 сама перешкоджала побаченню батька з дитиною, що стверджено письмовими доказами при його зверненні до суду першої інстанції та досудового розслідування №5 в м. Вілафранка дель Пенедес, Іспанія. Звідти видно, що 07 жовтня 2013 року вона залишила разом з дитиною місце проживання і зникла без повідомлення наступної адреси. Натомість відповідач просив суд вжити заходи для побачення із ОСОБА_11.

Наведені документи свідчать і про конфлікт 21 грудня 2016 року, коли позивач заборонила фотографувати дитину, а тому між ними виникла сварка з викликом поліції. Також там міститься інформація про спроби ОСОБА_2 протягом січня-лютого 2015 року зв'язатися з ОСОБА_1 в програмі Whatsapp, де вона повідомляла про те, що біологічним батьком дитини він не є.

На його думку, показання свідка ОСОБА_12 про впродовж квітня-червня 2018 року вона не бачила відповідача за місцем проживання позивача не є достовірними, адже вона є сестрою позивача. Свідок перебувала у гостях з 21 квітня по 10 червня 2018 року, тоді як її свідчення заслухано судом 19 квітня 2018 року, тобто до її поїздки в Іспанію.

Не згоден і з твердженнями про умисне уникнення ОСОБА_2 від сплати аліментів на користь дитини, оскільки матеріали справи містять документальні дані про його перекази за час з 2014 по 2017 роки коштів в іноземній валюті - євро на утримання ОСОБА_11. Тому заперечення позивача проти цих обставин не підтверджені жодними доказами.

Представник відповідача, не погоджуючись з висновками суду, посилається на правові позиції Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц та від 05 березня 2018 року у справі № 523/20084/14-ц, які свідчать, що наявність заборгованості за аліментами не є підставою для позбавлення їх платника батьківських прав.

Вважає, що судом не дано належної правової оцінки висновку Органа опіки і піклування Дубенської міської ради від 05 жовтня 2016 року, який висловився за доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Даний висновок усупереч правилам ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України є необґрунтованим та однобічним, при його складанні взято до уваги лише пояснення заінтересованих осіб, а відповідача взагалі не повідомлено про розгляд зазначеного питання. Тому при складанні Органом опіки і піклування свого висновку він був позбавлений можливості спростувати доводи позивача.

Окрім того, залишено без уваги і роз'яснення пунктів 15-16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" та положення ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, де вказується про можливість позбавлення батьківських прав виключно як крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківських обов'язків, а також про необхідність забезпечення дитині підтримувати на регулярній основі особисті відносини та прямі контакти з обома батьками.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, що поданий її представником - адвокатом ОСОБА_3, ґрунтується на висновках суду про достатність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_11. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду від 20 вересня 2018 року - без змін.

У поданому відзиві третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, посилається на вмотивованість, об'єктивність та повноту висновку Органу опіки і піклування Дубенської міської ради. Натомість відповідач своєї поведінки щодо дитини не змінив і продовжує не додержувати своїх батьківських обов'язків. Тому оскаржуване рішення вважає законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу просить відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Як правильно з'ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, протягом часу з 12 вересня 2007 року по 18 грудня 2013 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від подружніх відносин вони мають спільну дитину - сина ОСОБА_6, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року; зареєстрований під час тимчасового проживання сторін за місцем народження в Іспанії як громадянин України. Цей факт стверджується також довідкою Генерального консульства України в Барселоні від 07.06.2012 за №536/1-163 і даними свідоцтва про народження, виданим 10.05.2012 відділом РАГС м. Авіньонет дель Пенедес та апостильованим 06.07.2012 консулом Генерального консульства України, зареєстровано в реєстрі за №570/4-1504 (а.с. 6, 7-7, зв., т. 1).

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 02 грудня 2013 року, що набрало законної сили, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_11 по 500 гривень аліментів щомісячно, починаючи з 16.10.2013 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9-9 зв., т. 1). Рішенням цього ж суду від 18 грудня 2013 року зареєстрований між сторонами шлюб розірвано, а дитину залишено проживати разом з матір'ю (а.с. 8-8 зв., т. 1).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків щодо спільного сина ОСОБА_11, про недодержання яких відповідачем наполягала позивач.

Пред'являючи позов про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, ОСОБА_1 як на його підставу покликалася на те, що після народження дитини відповідач самоусунувся від її утримання, залишив сім'ю і виїхав у невідомому напрямку, не надавав жодної матеріальної допомоги, внаслідок чого вона звернулася до суду за примусовим стягненням аліментів, однак від його виконання він ухиляється. Також протягом понад три роки перед заявленням вимог до суду ОСОБА_2 втратив інтерес до спілкування із сином і нею, не цікавиться фізичним та духовним розвитком ОСОБА_11, не забезпечує його харчуванням і не займається вихованням, чим фактично позбавив дитину батьківського піклування.

Норми частин 1-2 ст. 150 СК України передбачають обов'язки батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Приходячи до висновку про скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів бере до уваги, що судом було відхилено як недопустимі показання свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16, які посвідчені нотаріальними актами в м. Санта Маргаріза і Алс Монжус (провінція Барселона), Іспанія (а.с. 150-152, зв., т. 1). З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, ураховано як об'єктивні свідчення ОСОБА_9 і ОСОБА_10, допитаних як свідки у судовому засіданні. Однак їх показання апеляційним судом не беруться до уваги через те, що вони не можуть переконливо засвідчити обставини, які спростовуються сукупністю інших - письмових засобів доказування.

Щодо свідчень позивача, допитаної як свідка, то її показання очевидно носять викривлений та заінтересований характер, а тому при оцінці доказів у справі також враховані бути не можуть.

Суд попередньої інстанції, перевіряючи та аналізуючи письмові докази про надсилання відповідачем грошей на утримання дитини протягом часу з 03 вересня 2014 року по 01 березня 2017 року перекрутив їх зміст, визнавши неналежними засобами доказування, адже неможливо встановити призначення цих платежів (а.с. 168-186, т. 1).

Однак в контексті спірних правовідносин апеляційний суд враховує їх (платіжні документи про переказ грошей) саме як належні і допустимі докази. При цьому береться до уваги, що позивач сама визнавала факт переказу коштів, проте зазначала, що їх були спрямовано за іншою метою - на ремонт житла. Тобто платіжні перекази переконливо вказують про реалізовані наміри ОСОБА_2 надавати матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина.

Окрім того, на користь відповідача свідчать і докази про його звернення до суду першої інстанції та досудового розслідування №2 м. Вілафранка Дель Пенедес, де він, зокрема, просив вирішити питання щодо відвідування його дитини на тимчасовій основі (а.с. 154-156, 161, 163, 164-165, 166-167, т. 1).

Також колегія суддів бере до уваги доводи позивача про існування заборгованості ОСОБА_2 за аліментами. Так, виконавчий лист №559/3261/19-ц від 24 грудня 2013 року з примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів з відповідача на користь ОСОБА_1 знаходиться у провадженні Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Заборгованість за аліментами станом на 01 квітня 2018 року складала 26 758, 08 гривень.

Спростовуючи наявність цього факту як однієї з підстав для позбавлення батьківських прав, ураховується правова позиція Верховного Суду, що висловлена у постанові від 16 січня 2018 року у справі №204/1199/16-ц. За її змістом, не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини стягнення з платника аліментів на користь одержувача аліментів на її утримання, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментах сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у пунктах 15 і 16 своєї постанови від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", вбачається, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєння нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин перевірені апеляційним судом докази з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності у їх сукупності безсумнівно вказують про вчинення позивачем перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною - сином ОСОБА_11, тобто його вини у невиконанні батьківських обов'язків немає.

Щодо висновку Органу опіки та піклування Дубенської міської ради від 05.10.2016 №4247/05-02-29/16, то колегія суддів з ним погодитися не може, виходячи з такого.

Як видно зі змісту зазначеного висновку, Органом опіки та піклування при розгляді питання про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав було встановлено місце народження спільної дитини - сина ОСОБА_11, факти розірвання між сторонами шлюбних відносин, стягнення аліментів з відповідача на користь ОСОБА_1 на утримання дитини, наявність заборгованості за аліментами, утримання та виховання малолітнього сина виключно за рахунок позивача, заслухано свідків, які, як зазначав автор апеляційної скарги, є її родичами, тобто можуть мати певний інтерес для вирішення питання.

Між тим, предмет спору стосується безпосередніх прав і обов'язків відповідача стосовно своєї малолітньої дитини, що ґрунтуються на вимогах закону, і можливого позбавлення його батьківських прав. Отже, Органу опіки та піклування з метою повного і об'єктивного з'ясування всіх обставин, що мають істотне значення при вирішенні питання, необхідно було встановити дійсні причини, з яких він не міг виконувати батьківські зобов'язання, прийти до переконання про їх поважність або неповажність, заслухати думку батька з приводу відносин, які склалися, пояснення свідків, які не заінтересовані у вирішенні спору і не свідчитимуть на користь будь-якої зі сторін у справі, обстежити умови проживання ОСОБА_2, перевірити, чи він працевлаштований, якщо так, то який розмір його заробітку (доходу), як він характеризується за фактичним місцем проживання та роботи, а також інші обставини, що можуть вплинути на правильність остаточного висновку цього органу.

При цьому у висновку вказано, що ОСОБА_2 двічі повідомлений про час і місце засідання Органу опіки та піклування, однак у засідання не з'явився. Натомість будь-яких доказів про достовірність його повідомлення матеріали справи не містять, про що відповідач наголошував в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, висновок Органу опіки та піклування Дубенської міської ради від 05.10.2016 №4247/05-02-29/16 складено однобічно, неповно, суб'єктивно, з очевидним ухилом на задоволення вимог ОСОБА_1 Тому за таких обставин твердження про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо виховання свого малолітнього сина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав щодо ОСОБА_11, є передчасними та необґрунтованими, а відтак апеляційний суд з ними не згоден.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Спонуканнями для прийняття постанови про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, внаслідок чого неправильно застосовано норми матеріального права.

На підставі ст.ст. 150, 164 СК України, пунктів 15 і 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 20 жовтня 2018 року скасувати повністю.

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позивач: ОСОБА_1; ідент. номер платника податків: НОМЕР_1; прож. у АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2; ідент. номер платника податків: НОМЕР_2; прож. у АДРЕСА_1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 14 год. 10 хв. 26.12.2018

Головуючий: Судді: