Номер провадження: 22-ц/785/4427/18
Номер справи місцевого суду: 523/4856/17
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Смарт Капітал Інвест», за участю третьої особи без самостійних вимог Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича - про визнання договору недійсним, усунення перешкод в користуванні власністю, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що договором про відступлення прав за договором іпотеки, посвідченого 24 травня 2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., ТОВ «Факторингова компанія «Смарт Капітал Інвест» передало фізичній особі ОСОБА_3 право вимоги за договором іпотеки від 29 серпня 2007р., яким було забезпечено виконання кредитного договору №004-г/47 від 29 серпня 2007р., який раніше був укладений між ОСОБА_2 та АБ «Факторіал-Банк». На думку позивача приватний нотаріус не мав правових підстав для посвідчення договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи - ОСОБА_3, оскільки ст. 1054 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних відносинах. Посилаючись на зазначені обставини позивач просить визнати вказаний договір недійсним. Крім того, посилаючись на те, що ОСОБА_3 незаконно займає належну йому квартиру АДРЕСА_1 і перешкоджає йому в користуванні просить усунути перешкоди в користування власністю шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеної квартири. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2018 року в задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено поняття фінансова установа та визначає її як юридичну особу, а тому національний регулятор визначає операції з «набуття прав вимоги» до фінансових послуг, які з урахуванням законодавчих вимог провадяться виключно на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи. Відсутність статусу фінансової установи обумовлює заборону надавати фінансові послуги визначенні чинним законодавством та провадити операції, віднесені до фінансових послуг.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлені наступні обставини.

29 серпня 2007 року між АБ «Факторіал-Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №004-г/47, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 439 350 грн., строком користування до 27 серпня 2027р оку.

29 серпня 2007 року між АБ «Факторіал-Банк» та ОСОБА_2 з метою забезпечення вказаного кредитного договору був укладений та нотаріально посвідчений іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_2 передав Банку в якості іпотеки належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1

24 травня 2016 року між ТОВ «Факторингова компанія «Смарт Капітал Інвест» та ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права за договором іпотеки, за яким до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором іпотеки від 29 серпня 2007 року, яким забезпечений кредитний договір №004-г/47, право вимоги по якому перейшло до ОСОБА_3 за договором відступлення права вимоги №24/05/2016 - 02 від 24 травня 2016 року. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., реєстровий номер 381.

Статтею 2 ЦК України визначено, що учасники цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України одним із видів загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до частини 1 ст.1054 ЦУК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами 1-3 статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст.516 ЦК України).

Відповідно до статті 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Отже, аналізуючи вказані норми права, слід дійти висновку, що як загальними нормами (ст.ст.516-519 ЦК України), так і спеціальною нормою (ст.24 Закону України «Про іпотеку») не передбачено заборони на заміну первісного кредитора - банку або іншої фінансової установи на фізичну особу.

Посилання позивача на те, що ст. 1054 ЦК України встановлений виключний перелік кредитодавців у кредитних зобов'язаннях (банк, інша фінансова установа) не може бути підставою для неможливості заміни кредитора на фізичну особу, виходячи з того, що вказаною нормою такий кредитодавець є належним лише під час виконання зобов'язання в частині надання кредитних грошових кошів, як спеціальний суб'єкт. Вірно встановлені судом судом першої інстанції обставини вказують на те, що АБ «Факторіал-Банк» виконав свої зобов'язання перед ОСОБА_2 за кредитним договором, надавши останньому кредитні грошові кошти, що відповідає вимогам вказаної норми в частині належного суб'єкта. Слід зазначити, що поняття «зобов'язання надати грошові кошти» та «вимога виконання зобов'язання боржником» не є тотожними поняттями, та за своїм суб'єктним складом в подальших кредитних правовідносинах можуть не співпадати.

Відтак, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, одним із яких є свобода договору, суд першої інстанції вірно вважав, що оспорюваний договір про відступлення прав за договором іпотеки, яким забезпечується виконання кредитного договору, не суперечить вимогам закону.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що в цій частині позовні вимоги є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Норми Цивільного кодексу України зокрема ч.1 ст.317 ЦК України також визначають, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження. Частина 1 статті 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК).

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Тобто, власник на свій власний розсуд вирішує питання пов'язані з користуванням, володінням та розпорядженням своїм майном, в тому числі і на його відчуження (продаж, обмін, дарування тощо).

Разом з тим законодавством право розпорядження власністю може бути обмежено, зокрема у випадку передачі власником належного йому нерухомого майна в іпотеку за відповідним договором з метою забезпечення виконання основного зобов'язання.

Під іпотекою розуміється вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст.1 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, при укладанні договору іпотеки власник переданого нерухомого майна обмежений в праві розпорядження таким майном, втім залишає за собою право користування та володіння, які є складовою частиною поняття права власності.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правильно встановлені судом першої інстанції обставини вказують на те, що ОСОБА_2, передавши належну йому квартиру в іпотеку, забезпечувальне право вимоги по якій перейшло до ОСОБА_3, не позбавлений права володіти нею та користуватися на свій власний розсуд. Такі права також були передбачені п. 3.2.1. договору іпотеки від 29 серпня 2007 року. Перешкоджання у цьому є порушенням прав власності, встановлення яких є підставою для захисту від таких посягань.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов'язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред'явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_2 просив виселити ОСОБА_3 з неї. Разом з тим, з боку позивача суду першої інстанції не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на те, що в належній йому на праві власності квартирі проживає ОСОБА_3, а як наслідок перешкоджає йому у користуванні та володінні квартирою.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги письмові пояснення ОСОБА_3 надані до Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, оскільки такі не підтверджують факт проживання останнього в спірній квартирі. Крім того, такі пояснення були надані 01.06.2016 року, після яких за рішенням суду від 01.11.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені та з спірної квартири був виселений ОСОБА_6 Втім, під час виконання було встановлено, що ОСОБА_6 в квартирі не проживає зі слів мешканки, яка відмовилась назватися. Інших доказів в підтвердження позовних вимог суду першої інстанції не було надано.

З представленої довідки вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 Зі слів представника відповідача, саме за такою адресою проживає ОСОБА_3 Крім того, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги ту обставину, що після відкриття провадження у даній цивільній справі судом неодноразово направлялись судові повістки про виклик ОСОБА_3 у судове засідання за адресою: АДРЕСА_1, втім такі повістки отримані відповідачем не були. Виклик відповідача ОСОБА_3 у судове засідання відбувся за місцем його реєстрації.

Також суд першої інстанції обґрунтовано прицняв до уваги, що ОСОБА_3, як іпотекодержатель на підставі п. 3.3.1. іпотечного договору має право у будь-який час протягом дії цього договору, без попереднього узгодження із іпотекодавцем, перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та експлуатації (використання) предмета іпотеки.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пред'явлені позовні вимоги в частині усунення перешкоду у користуванні шляхом виселення є недоведені та задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до чинного цивільного законодавства учасниками цивільних правовідносин є юридичні та фізичні особи з відповідною правосуб'єктністю.

Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами не передбачено заборони на заміну первісного кредитора - банку або іншої фінансової установи на фізичну особу.

Крім того Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів; фінансові активи - кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів.

Таким чином, з аналізу положень законодавства можна дійти до висновку, що відступлення прав за іпотечним договором не є різновидом фінансової послуги, а тому не є предметом регулювання Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними, оскільки доводи апеляційної скарги були розглянуті і обґрунтовані судом першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи. Жодного належного та допустимого доказу на спростування вказаних вище висновків суду першої інстанції скаржник не надала.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.12.2018 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк