Постанова

Іменем України

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 212/2260/16-ц

провадження № 61-21924св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство КомерційнийБанк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року у складі судді Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 02 березня 2007 року між ПриватБанком, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KRК0GК00150670, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 16 800 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 01 березня 2027 року. В порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_2 належним чином не виконував своїх зобов'язань, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість. Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка станом на 01 квітня 2016 року складає 18 057,34 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 13 897,69 доларів США; за відсотками за користування кредитом - 2 527,63 доларів США; за комісією за користування кредитом - 327,56 доларів США; за пенею - 435,50 доларів США; за штрафом (фіксована частина) - 9,54 доларів США; за штрафом (відсоток від суми заборгованості) - 859,42 доларів США.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що укладений між сторонами 02 березня 2007 року кредитний договір суперечить валютному законодавству та законодавству про захист прав споживачів. Банк надав йому кредит в іноземній валюті, не маючи генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Йому не було надано жодної інформації про можливість різкого і значного здорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, про вірогідність і наслідки такого здорожчання. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати кредитний договір недійсним.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 25 жовтня 2016 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 30 березня 2017 року у складі судді Чайкіна І. Б. первісний позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 березня 2007 року № KRК0GК00150670 в сумі 16 425,32 доларів США (що за курсом 26,21 згідно зі службовим розпорядженням Національного Банку України від 01 квітня 2016 складає 430 507,64 грн), яка складається із: заборгованості за кредитом - 13 897,69 доларів США, заборгованості за процентам за користування кредитом - 2527,63 долар США, та окремо пені - 11 414,46 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Зустрічний позов залишено без задоволення.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що розмір основної заборгованості та заборгованості за процентами є обґрунтованим та доведеним. Однак у зв'язку з пред'явленням вимог про стягненнязаборгованості за пенею та двох видів штрафів (фіксована частина та процентна складова) за прострочене зобов'язання заборгованість за штрафами не підлягає стягненню. Пеня повинна бути стягнена у національній валюті, а не у доларах США. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку, що ці вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення місцевого суду та клопотання про відстрочення сплати судового збору за її подання.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху з передбаченої частиною другою статті 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), підстави несплати судового збору за подання апеляційної скарги і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 30 березня 2017 року постановлено вважати неподаною та повернути заявнику у зв'язку з невиконанням особою, яка подала скаргу, вимог ухвали суду щодо сплати судового збору за її подання.

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року, а справу направити до цього ж суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що разом з апеляційною скаргою він подав клопотання про відстрочення сплати судового збору, однак це клопотання судом не розглянуто. Повертаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ухвала про залишення апеляційної скарги без руху не була доведена до його відома, у зв'язку з чим він не мав можливості її виконати у визначений законом строк. Поверненням апеляційної скарги суд позбавив його права на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 12 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 520/2747/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 121 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Визнаючи неподаною та повертаючи ОСОБА_2 апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що заявник не виконав вимог ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху і у наданий йому строк не сплатив судовий збір за подання скарги у необхідному розмірі. При цьому суд виходив з того, що копії ухвал про залишення апеляційної скарги без руху направлялися ОСОБА_2 та його представнику за адресою, вказаною в апеляційній скарзі, а листи поверталися до суду з відміткою «за закінченням встановлено строку зберігання», тому вважається, що копія ухвали вручена заявнику у встановленому ЦПК України порядку.

Такий висновок суду не відповідає вимогам процесуального права.

За змістом статті 121 ЦПК України 2004 року повернення заяви (скарги) з тих підстав, що особа не виконала вимог ухвали про усунення недоліків, можливе лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилася від виконання зазначених у ній вимог.

В ухвалі від 28 квітня 2017 року апеляційний суд надав ОСОБА_2 строк для усунення недоліків - п'ять днів з дня отримання ним копії ухвали.

Встановлено, що копію ухвали апеляційного суду від 28 квітня 2017 року ОСОБА_2 не отримав, оскільки згідно з довідкою поштової установи конверти з ухвалами про залишення апеляційної скарги без руху повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Отже, від виконання вимог ухвали заявник не ухилявся.

Згідно з частинами другою, третьою, п'ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Застосувавши положення частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року та вважаючи що копія ухвали вручена ОСОБА_2 належним чином у зв'язку з його відсутністю за відповідною адресою, апеляційний суд помилково ототожнив поняття повернення конверта з ухвалою про залишення апеляційної скарги без руху «за закінченням терміну зберігання» та відсутність адресата за вказаною ним адресою.

Крім того, ОСОБА_2, будучи зобов'язаний сплатити судовий збір у сумі 7291,71 грн, подав до апеляційного суду клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення, надавши на підтвердження свого майнового стану відповідні документи.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України 2004 року суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Така ж правова норма містилася й у статті 8 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час подання ОСОБА_2 з апеляційної скарги.

За змістом статті 168 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний розглянути заяви і клопотання осіб, які беруть участь у справі, та за наслідками їх розгляду постановити ухвалу.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.

Однією з основних засад судочинства, визначених у статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Всупереч зазначеним вимогам процесуального закону апеляційний суд не розглянув клопотання ОСОБА_2 про відстрочення сплати судового збору та дійшов передчасного висновку про невиконання заявником вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК Українипередбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням вищенаведених норм процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі.

У зв'язку з допущеними апеляційним судом порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, оскаржуване судове рішення слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик