Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 685/464/13-ц

провадження № 61-14663св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Теофіпольского районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року у складі судді Самойлович А. П. та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., Марцинкевича А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), з урахуванням уточнень від

24 вересня 2013 року, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору від

03 березня 2008 року банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі

300 000,00 грн, зі строком повернення до 03 листопада 2029 року, під 15 % річних.

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором

ОСОБА_4 передав банку в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 не виконує своїх обов'язків зі сплати кредиту та процентів, внаслідок чого станом на 15 серпня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 964 939,56 грн, яка складається з 299 010,40 грн неповернутого кредиту, 364 203,11 грн процентів, 240 626,05 грн пені за порушення позичальником зобов'язання за кредитним договором та

61 100,00 грн штрафу за порушення позичальником строків платежів, просив суд в рахунок стягнення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки та висилити відповідачів з будинку.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від

25 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 18 листопада 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 квітня 2014 року рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 25 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 листопада 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від

02 грудня 2014 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 березня 2008 року

№ НМТWGI на суму 720 671,64 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 297 463,67 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 254 261,78 грн та заборгованості по пені в сумі 168 946,19 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно іпотечного договору від 03 березня 2008 року № НМТWGІ, - будинок загальною площею 124,2 кв.м, житловою площею 79,3 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1

В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2014 року встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення дій по реалізації предмета іпотеки.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого банк вправі задовольнити свої вимоги в межах позовної давності за рахунок предмета іпотеки, а ОСОБА_4 підлягає виселенню з житлового будинку. У справі відсутні докази одержання ОСОБА_5 письмової вимоги банку про добровільне звільнення житлового будинку, тому її не може бути виселено з нього.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2015 року рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2015 року рішення апеляційного суду Хмельницької області від 18 лютого 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 05 серпня 2015 року рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року та додаткове рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 березня 2008 року

№ НМТWGI на суму 720 671, 64 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 297 463,67 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 254 261,78 грн та заборгованості по пені в сумі 168 946,19 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно іпотечного договору від 03 березня 2008 року № НМТWGІ, - будинок загальною площею 124,2 кв.м, житловою площею 79,3 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 400 000,00 грн.

В решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року рішення апеляційного суду Хмельницької області від 05 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги

ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором про іпотечний кредит від 03 березня 2008 року

№ HMTWGI у сумі 964 939,56 грн, з яких: 299 010,40 грн - заборгованість за кредитом, 364 203,11 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 240 626,05 грн - пеня за порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, 61 100,00 грн - штраф відповідно до

пункту 6.6 кредитного договору, згідно з іпотечним договором

від 03 березня 2008 року № HMTWGI звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 124,20 кв.м, житловою площею 79,30 кв.м, який розташований АДРЕСА_1 і належить іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від

05 червня 1996 року, виданого Теофіпольською селищною радою народних депутатів.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за початковою ціною у сумі 415 800,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у сумі 14 512,80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не пропущено строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, а тому позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що предмет іпотеки належить на праві особистої власності ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право особистої приватної власної на жилий будинок від 05 червня 1996 року та не був придбаний за кредитні кошти.

28 грудня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року та рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 02 грудня 2014 року в частині відмови у стягненні штрафів та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до не згоди з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині виселення, оскільки банк звернувся за судовим захистом своїх прав та інтересів. Тому судом невірно застосована та витлумачена норма матеріального права.

21 березня 2017 року представником ОСОБА_4, ОСОБА_5 -

ОСОБА_6 на електронну адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подано заперечення, в якому просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги не містять доводів про незгоду з рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4,

ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України, оскаржуване рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року в цій частині Верховним Судом не переглядається.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, оскільки в іпотеку передано будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Тому доводи заявника про те, що судом невірно застосовано та витлумачено норми матеріального права про вирішення питання про виселення є безпідставними.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано рішенням суду апеляційної інстанції з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська